A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jenny Holiday: Earl’s Trip

First published in the United States in 2024

by Kensington Publishing Corp. Published by Arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP., NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST

All Rights Reserved

Fordított a: Tóth Gizella

Copyright © 2024 by Jenny Holiday

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Egri Mátyás

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-693-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Josie-nak
Az Úr óvja azt a férfit,
aki közém és a húgom közé áll…

Roy: Mi a faszom az a Gyémántkutyák?

Ted: Gondoskodó emberek csoportja, Roy, akik nem restek mások segítségére sietni a szükség órájában.

Ted Lasso

Első fejezet

A fiúk visszatértek a városba

Ami a grófi utazáson történik, az ott is marad.

Általában.

1821-ben, a nyolcadik szokásos évi utazás alkalmával a dolgok némi fordulatot vettek.

Amikor Archibald Fielding-Burton, Harcourt grófja megérkezett a Park Lane hetes szám alá, hogy felvegye barátját, Simon Courteney-t, Marsden grófját, Marsden a ház előtt várta.

– Üdv – mondta Archie és kiugrott a kocsiból. – Útra kész vagy?

– Reggel hét óta készen van – válaszolta Mr. Janes, Simon inasa, aki a gazdája mögött várakozott merev vigyázzban.

– Ez csak természetes. – Archie szeretetteljes pillantást vetett Simonra, majd békítőn a türelmes Janesre nézett. – Reggel hét óta itt is ácsorog? – Archie az inas szipogását megerősítésnek vette. – Szegény Janes. Marsden, bent kellene várnod, mint egy jól nevelt úriembernek.

– Nos, ne feledd – mondta Simon szelíden –, aligha vagyok jól nevelt úriember.

Archie kuncogott, miközben Janes állkapcsának apró izmai láthatóan megfeszültek.

– Mr. Janes, mihez fog kezdeni két hétig a nyakas gróf és nyomorult ruhatára nélkül, amin civakodhatnak?

– Jól nézek ki – jelentette ki Simon, mire Janes állkapcsán megrándult egy izom.

Szigorúan véve ez igaz volt. Nem volt semmi baj Simon jelenlegi öltözékével, sem a szekrényében lévő bármelyik másik ruhával. Inkább arról volt szó, hogy minden anyagi kérdésben, legyen az öltözködési, kulináris vagy testi, az unalmas felé hajlott. Ez mindig is így volt. Ma barnássárga térdnadrágot és olyan szabású barna kabátot viselt, amely öt szezonnal az előtt volt a divat csúcsa, hogy Simon grófi rangra emelkedett, és a haja… Nos, a hajáról jobb nem is beszélni. Archie maga sem volt egy piperkőc, de igyekezett fenntartani a látszatot.

Miközben Janes a kis utazóláda bepakolását felügyelte, Archie felkapta a ház alsó lépcsőjén várakozó útitáskát… és majdnem kiszakadt a karja.

– Aú! Mi van ebben? Tégla?

– Könyvek. – Simon bemászott a kocsiba.

– Á, igen. – Archie-t elöntötte a barátja iránti szeretet. Simon annyira önmaga volt. A szemeszterek közti szünetekben mindig megpróbált könyveket kicsempészni a Winchester College könyvtárából. Úgy látszik, azóta sem hagyott fel e szokásával.

– Hol van Effie? – kérdezte Simon, amikor Archie is beült mellé. – Azt hittem, hogy őt veszed fel először, mivel a háza az enyém és a tiéd között van. Most vissza kell menned.

Simon nem kedvelte a hatékonyság hiányát, viszont nagyra értékelte a logikus érveket, ezért Archie ehhez folyamodott.

– Igen, de veled ellentétben ő nem lesz kész. Talán arra sem emlékszik, hogy mégis elutazunk. Akárhogy is, szinte biztos, hogy nincs bepakolva. Ezért inkább gondoskodom arról, hogy legyen társaságom, amíg felkészül az indulásra, mivel az valószínűleg fáradságos folyamat lesz.

– Jogos érv. – Simon hatalmasat sóhajtott, és hátradőlt az ülésen.

Archie kritikus tekintettel végigmérte barátját, és megállapította, hogy a szeme alatt lévő karikák sötétebbek a szokásosnál, és a bőre is sápadtabb, mint egyébkor.

– Akkor minden rendben?

– Igen, de égetően nagy szükségem van a pihenésre. Az utóbbi időben nagyon elfoglalt voltam. Még a… – Elharapta a szót. – Nem számít.

Archie elmosolyodott. Pontosan tudta, mit akart mondani Simon, mivel tökéletesen megértette a barátját. A nyugtalan gróf hajlamos volt visszahúzódni elméje barlangjaiba, és időnként a barátainak kellett kirángatniuk onnan, amely folyamatot Simon egyszerre utált és élvezett. Mintha az énje egy része tudta volna, hogy szüksége van a pihenésre, amelyre hivatkozott, de egy másik része ellenállt volna neki. Olyan ember volt, aki hadban állt önmagával. Mindig is így volt, és a helyzet csak romlott, mióta váratlanul megörökölte a grófi címet.

Janes bedugta a fejét a kocsiba és megfogta a Simon ölében pihenő újságköteget.

– Elvehetem ezeket, uram?

Simon elkapta a lapok másik végét, és udvarias huzavona következett.

– Semmi értelme, Mr. Janes – mondta Archie. – Lassan kell majd leszoktatni róla, mint benyugtatózott pácienst a mákról.

– Köszönöm, Janes. Ez minden – mondta Simon azon a hangon, amelyet akkor használt, amikor megpróbált tekintélyt sugározni otthon, a személyzet előtt, akik mindig is úgy gondoltak rá, mint néhai uruk fájdalmasan félénk, ritkán látott harmadik fiára. Archie már százszor elmondta Simonnak, hogy a parlamenti hangját használja otthon, de Simon valamiért nem akarta vagy nem tudta, és végül úgy hangzott, mint egy férfit játszó kisfiú.

Janes lesújtó pillantást vetett Archie-ra.

– Ne aggódjon, Mr. Janes. Majd kordában tartom őlordságát az út menti fogadókban, és amikor megérkezünk Cumbriába, teljesen egyedül leszünk.

Archie alig várta. A város idegessé és ingerlékennyé tette. Tüdeje friss levegőért kiáltott, mutatóujja viszketett egy jó kis vadászatra, és, hogy ne kerteljünk, a lelkének szüksége volt arra, hogy hosszabb időt töltsön el legjobb barátaival.

Ha már itt tartunk, egyikük megvan; ideje Effie-ért menni. Megkopogtatta a kocsi tetejét, mire az nekilódult.

– Fogadunk, hogy mennyi időbe telik Effie-t elrángatni a papírjaitól? – kérdezte Archie valamivel később, amikor befordultak a Berkeley Square-re. – Vagy a festékeitől. Vagy csupán képzeletének sötét mélységeiből? – Kuncogott. – Bizonyára szükség lesz valamiféle birkózásra, ez a lényeg, szóval fogadunk rá?

– Kötözni való bolond lennék, ha állnám ezt a fogadást. – Simon lehajtotta a fejét, hogy Archie-hoz csatlakozzon, aki kinézett az ablakon a húszas számú házra. – Az isten szerelmére! Ki halt meg?

– Nem tudom – kiáltott fel Archie riadtan. A városi ház lépcsőjét szalmával borították, az ajtót pedig a gyász fekete szalagjai szegélyezték.

– Ugye nem hiszed, hogy…? – Simon hangja tükrözte azt a rémületet, amely Archie gyomrát is görcsbe rántotta.

– Nem! – mondta Archie, bár nagyon is tisztában volt vele, hogy a kívánság, hogy valami ne legyen igaz, nem befolyásolja azt, hogy valóban az-e. – Hallottuk volna, ha a gróf meghal – mondta Archie legalább annyira magának, mint Simonnak. Effie azonnal hozzájuk ment volna.

Archie-nak azonban eszébe ötlött, hogy egy napon az öreg gróf tényleg meg fog halni, és a fia, Edward Astley, Featherfinch vikomt fogja örökölni a grófságot. Az is eszébe jutott, hogy senki sincs felkészülve erre a napra, legkevésbé maga Effie. Ahogy az ajtóhoz közeledtek, Archie próbálta némileg visszanyerni a lelki egyensúlyát, és így szólt:

– Fogadjunk, hogy hetven percbe telik, amíg kihozzuk.

– Tekintettel arra, hogy ő tervezte az idei utat – mondta Simon –, a legjobbakat feltételezem, és azt mondom, hogy háromnegyed óra.

– Majd meglátjuk. A vesztes ül háttal az úton.

– Ha lesz egyáltalán utazás – mondta Simon, miközben a szalma ropogott a talpuk alatt. – Nyilvánvaló, hogy valaki meghalt, és Effie nélkül nem mehetünk.

– Valóban nem. – Nos, megtehetnék. De nem fogják. – Akkor felteszem, azért vagyunk itt, hogy lerójuk tiszteletünket. Ennek ellenére fenntartom, hogy elmondta volna nekünk, ha valami szörnyűség történik. – Bár Effie hajlamos volt a fejében élni. Nem úgy, ahogy Simon tette. Simon a parlamenti vitáiban élt, Effie pedig az álmodozásaiban. Míg Simon esetében általában lehetett számítani arra, hogy nem felejti el az olyan dolgokat, mint az evés és a fürdés – ugyan szükséges bosszúságokként tekintett rájuk –, addig Effie gyakran megfeledkezett róluk.

A kopogtatásra egy inas nyitott ajtót, akit Archie nem ismert fel. A férfi nem viselt gyászkarszalagot, és úgy üdvözölte őket, mintha mi sem történt volna.

– Featherfinchhez jöttünk – mondta Simon.

– Attól tartok, a vikomt jelenleg nem fogad látogatókat.

– Minket fogadni fog – indult Archie a lépcső felé. – Vár minket. – Vagyis legalábbis várnia kellene!

– Kérem, uraim! – szólt utánuk az inas.

Megjelent a házvezetőnő, akit minden bizonnyal a zűrzavar vonzott oda. Archie megállt.

– Ah, Mrs. Moyer. Featherfinchért jöttünk, hogy magunkkal vigyük az utazásunkra.

– Az utazásukra? – visszhangozta a nő értetlenül, mielőtt észbe kapott, és pukedlizett előttük. – Uraim. – Erre az inas is kissé kihúzta magát.

– A cumbriai utazásunkra – próbálkozott Archie, bár nagyon jól tudta, mi történt. Effie nem szólt az utazási terveiről a személyzet egyik tagjának sem, nem is beszélve a családjáról.

Mrs. Moyer a homlokát ráncolta.

– Attól tartok, nem tudok semmiféle utazásról, uram – mondta, ahogyan az várható is volt.

– Arról a kirándulásról van szó, amelyet minden év szeptemberének második két hetében teszünk, emlékszik? – Most komolyan. Lehet, hogy Effie álmodozása olyan, mint a pestis, és képes volt vele megfertőzni a háztartás többi tagját is?

De legalább úgy tűnt, Archie megnyeri a fogadást.

– Mrs. Moyer, jó reggelt kívánok önnek – szólalt meg Simon megnyugtató hangon, mivel érzékelte Archie növekvő ingerültségét. – Megkérdezhetem, ki távozott el?

Mrs. Moyer oldalra billentette a fejét, mintha szavakat keresne, sikertelenül.

– Erről talán Lord Featherfinchet kellene megkérdeznie.

– A gróf és a grófné jól vannak? – próbálkozott tovább Simon.

– Ó, igen. Highworthben tartózkodnak – mondta a család cornwalli birtokára utalva.

– Gyerünk! – Archie felment a lépcsőn és Effie szobája felé indult, remélve, hogy Simon követni fogja, és közben azon gondolkodott, milyen rossz munkát végez a személyzet, ha valóban azt az utasítást kapták, hogy tartsák távol Effie-től a látogatókat.

– Featherfinch! – kiáltotta Simon, miközben Archie kopogott, aztán választ sem várva benyitott.

– Hacsak nem halt meg valaki nagyon fontos, jobb, ha készen állsz, különben…

Edward Astley, Featherfinch vikomt és Stonely grófjának örököse nem állt készen.

Fel sem volt öltözve.

Anyaszült meztelenül ült az íróasztalánál, hosszú haja kócosan, csapzottan lógott.

– Mondtam, hogy semmit sem akarok enni – morogta anélkül, hogy elfordult volna az asztaltól, ahol őrülten firkált egy túl hosszú tollal.

Amikor nem kapott választ, megfordult. A bosszús kifejezés gyorsan átadta helyét arcán a döbbenetnek, miközben sötét szemöldöke a magasba szökkent. Az érzelmi megnyilvánulások parádéjában az öröm volt a következő.

– Üdv! Várjatok csak, amíg meghalljátok a legújabb szonettemet! Még csak félig van kész, de máris nagyon elégedett vagyok vele.

Fel akart állni, Archie pedig elfordult, ahogy Simon is.

– Az isten szerelmére, takard el magad, ember!

– Ja, persze. – Némi suhogás és motyogás következett. – Kész.

Simon megfordult, és Effie-t hálóköntösben találta. A halvány rózsaszín selyemből készült, a könyökénél csipkével szegélyezett ruhadarab túl kicsi volt a magasra nőtt Effie-nek. Az alja a térdéig ért, a felkarján pedig megfeszült a szövet. Sötét haját leengedve hagyta, így az szabadon omlott a vállára, arcának sápadtsága a rózsaszín ellenében szinte túlvilági jelleget kölcsönzött egyébként komikus megjelenésének.

– Az isten szerelmére, mi van rajtad? – kérdezte Simon.

Effie végignézett magán, mintha nem tudná a választ erre a kérdésre.

– Ó, igen. Körülbelül két héttel ezelőtt volt egy igen szerencsétlen találkozásom némely medvetalppal. – Összerázkódott. – Igazán látványos kiütéseket kaptam tőle, főleg a fenekemre. Látnotok kellett volna.

– Hála az égnek, hogy nem láttam – mondta Simon szárazon. – Szívesen megkérdezném, hogyan került az üleped kapcsolatba a medvetalppal, mégsem teszem.

– Jobb, ha nem tudjuk – helyeselt Archie.

– A highworthi erdő mélyén festettem, és indokolatlanul meleg volt – kezdte Effie, nyilvánvalóan azzal a szándékkal, hogy elmesélje feneke sorsát. – És nagyon egyedül voltam. – Oldalra biccentette a fejét. – A jó a rosszban, hogy megtanultam, hogyan kell felismerni a medvetalpat, és nem követem el még egyszer ezt a hibát. Ami a jelenlegi öltözékemet illeti, amikor visszatértem a házba, szörnyű fájdalmaim voltak. Egyedül a fürdőkádban találtam némi enyhet a szenvedéseimre, de mégsem élhetek a kádban, bár jól éreztem ott magam. Sarah kölcsönadta nekem ezt a rendkívül csodálatos holmit, és amikor a kiütéseim elmúltak, és készültem visszajönni a városba, elloptam. Nincs annál csodálatosabb érzés, mint a selyem érintése a csupasz bőrödön.

– Sarah-nak nem fog hiányozni? – kérdezte Simon, szokásához híven egy lényegtelen logisztikai részletre összpontosítva.

– Őszintén kétlem. Többtucatnyi van még ott, ahonnan ez jött.

Ez igaz volt. Effie nővérének varrónője nagy valószínűséggel Sarah-nak köszönhette az éves bevételének jó részét.

– Én mondom nektek, varázslatos egy ruhadarab! Ennek a versnek a sikerét – intett Effie tintafoltos kezével a pergamennel borított íróasztala felé – annak a kényelemnek és szabadságnak köszönhetem, amit ez a ruha adott nekem. – Oldalra billentette a fejét. – Nos, ennek a ruhadarabnak tulajdonítom a sikeremet, és annak, hogy a házat gyászba öltöztettem.

– Igaz is, ki halt meg? – érdeklődött Archie.

– Sally – felelte Effie halkan.

Egyrészt ez nagy megkönnyebbülés volt, mert Sally Effie papagája volt. Másrészt sok éven át szeretett társa is, és az érzékeny Effie számára a teljes gyászprotokoll nem tűnt észszerűtlennek.

– Jaj ne, szörnyen sajnálom! – mondta Simon.

– Ahogy én is – mondta Archie. – Sally jó madár volt.

Ez hazugság volt. Sally sohasem fogta be a csőrét, és soha senkiről sem volt egy kedves szava. Archie-nak egyáltalán nem fog hiányozni.

– Semmi baj – mondta Effie sztoikusan. – Nagyon öreg volt, és gyors halála volt. A múlt héten egy nap az ülőrúdján terpeszkedett, és boldogan rikoltozott a céklafalatok között, ami a kedvenc csemegéje volt, amikor hirtelen valami roham tört rá. A földre zuhant, görcsbe rándult, és nem mozdult többé. – Halkabbra fogta a hangját. – A zeneteremben voltunk. Látnod kellett volna, hogyan mutatott az axminster szőnyegen. Élénkzöld és sárga tollai, élettelen teste a szőnyeg rózsaszín és vörös színei ellenében. Szinte obszcén színpompa, és mégis… A halál mindannyiunkért eljön, nem igaz? Még a legszebbekért is. – Megrázta a fejét. – Tényleg látnotok kellett volna.

Archie tényleg látta. Látta, mert Effie is látta. Ez volt Effie adottsága, hogy meglátta a szépséget, észrevette olyankor is, amikor mások nem. Még akkor is, sőt, talán különösen akkor, ha a szépséget valami kevésbé szép dolog fedte.

– Gyászba öltöztettem a házat, aztán bejöttem ide, és arra gondoltam, milyen szép halála volt. Azokra a színekre gondoltam, és a fekete szalagokra odakint. És ezt írtam. – Az íróasztala felé intett. – Nem szeretek dicsekedni, de szörnyen elégedett vagyok vele. – Effie versei, bármennyire is úgy tűnt, hogy vonzza a megalkotásuk, általában nagy fájdalmat okoztak neki, ezért ez szokatlan élmény volt.

– Remek. – Simon elővette a zsebóráját, kétségtelenül aggódva a fogadás miatt. – Talán felolvashatnád nekünk a kocsiban.

– A kocsiban? – kérdezte Effie értetlenül.

– Cumbriába megyünk – emlékeztette Simon.

Effie megdöbbent, majd felragyogott a tekintete.

– Ó! Az ma van?

– Ma bizony – erősítette meg Archie, miközben szemügyre vette a ruhákkal teli hálószobát. Amikor nem meztelenül vagy a nővére köntösében üldögélt, Effie igazi piperkőc volt. Ebben a tekintetben pontosan az ellentéte volt Simonnak. Ugyanakkor szinte minden ruhája fekete volt. Archie egyszer hangosan eltűnődött azon, hogy valakinek, aki mindig ugyanazt a színt hordja, miért van szüksége ennyi különböző ruhadarabra. Válaszul szenvedélyes előadást kapott a szabásról, a szezonalitásról és a divatról. A taftselyem például jobban illik a bálterembe, mint mondjuk a sarsenette, mert úgy veri vissza a fényt, hogy az egyszerre kellemes és titokzatos.

Amit Archie nem látott a ruhák között, az valamiféle bőrönd vagy táska volt. A szobában uralkodó rendetlenség tényleg általánosnak tűnt, nem pedig olyannak, mintha valaki utazásra készülne. Archie elfojtott egy mosolyt: meg fogja nyerni a fogadást.

– Ó, remek! Üljetek le! – kiáltott fel Effie, hanyagul lelökve egy halom ruhát és papírt az ágyról. – Hozassak teát, amíg pakolok? Vagy talán valami erősebbet?

– Nem – felelte Simon nyersen. – Sietünk. Igyekezz!

– Épp ellenkezőleg – mondta Archie megnyugtatóan Effie-nek, aki nekilátott, hogy egyfajta rendet teremtsen a káoszban. Rápillantott a kandallópárkányon álló aranyozott bronzórára és elmosolyodott, látva, hogy a díszes időmérő szárított rózsákkal van feldíszítve. – Ne kapkodj! Biztos nem akarsz kifelejteni semmit, nekem pedig jólesne egy korty brandy.

* * *

Bármennyire igyekezett is húzni az időt, Archie elvesztette a fogadást. Effie rá nem jellemző gyorsasággal összecsomagolt, és a három barát fél órával később beszállt a kocsiba. Archie a menetiránynak háttal ült, és jó humorral fogadta Simon diadalmas gúnyolódását.

Nem bánta, hogy veszített. Élvezte a szerencsejátékot. Meg a lovaglást, a bokszot és mindenféle úriemberhez illő elfoglaltságot. Szeretett aktív lenni és imádott versenyezni. De sohasem volt túlságosan fontos neki az, hogy győzzön. Eme közömbösségével az őrületbe kergette az apját. De Archie számára minden tevékenység vonzereje inkább az élményben, mint az eredményben rejlett. A vadászat, ami vitathatatlanul a legnagyobb szenvedélye volt, a vad felhajtásáról szólt, nem pedig az elejtésről. A tüdejét átjáró tiszta levegő, a fizikai erőfeszítéssel mindig együtt járó összpontosítás, a barátai körében kialakult stratégia.

Nos, nem, a vadászat esetében az eredmény is számított: a vacsora sohasem ízlett annyira, mint amikor saját maga ejtette el.

De a lényeg: Archie szerette a játékokat és a versenyeket, de alapjában véve nem volt versengő típus. Így meglehetősen örült, hogy Simon megnyerte a fogadásukat, bár eljátszotta a szerepét, és mogorván zsémbelt a vereség miatt. Igazság szerint örült, hogy Simon nyert, mert ez azt jelentette, hogy inkább előbb indulnak el, mint utóbb. Ehhez az utazáshoz semmi sem volt fogható. Ez a két szeptemberi hét volt az évben a kedvence.

– Tudod, fogadtunk, hogy mennyi ideig tart kirángatni téged – mondta Simon Effie-nek.

– Tényleg? Ki nyert?

– Én – mondta Simon olyan hangon, amely kívülről talán önteltnek tűnt, de Effie és Archie tudta, hogy ez csupán Simon eredendő komolysága. Komoly természete volt, amelyet gyakran árnyalt az aggodalom. A legtöbb ember ezt nem vette észre.

– Helyes – jelentette ki Effie. – Archie amúgy is túl sokszor nyer. Mindig is így volt. Emlékszel arra az íjászversenyre ötödikes korunkban?

– Mintha el tudnám felejteni – horkant fel Simon. – Azt hittem, éhen halok, amíg vártam, hogy vége legyen.

– És aztán eleredt az eső – jegyezte meg Effie fanyarul.

Az iskolában évente megrendezett íjászversenyről volt szó. Talán Archie-nak felül kellene vizsgálnia korábbi gondolatát, miszerint ő természeténél fogva nem versengő típus. Nem volt versengő típus, ha a barátairól van szó. De amikor részt vett egy olyan íjászversenyen, ahol mindenki kiesett, kivéve őt és tizenöt éves ősellenségét, a verekedős Nigel Nettlefellt, addig lőtte a nyílvesszőit egymás után az éjszakába, a felhőszakadás közepén, amíg a karja remegni nem kezdett. Ma is megtenné, ha lenne rá lehetősége, pusztán azért az elégtételért, hogy legyőzze azt a nyomorult kis varangyot.

– Azt hiszem – mondta Archie –, hogy pontosan megfelelő mennyiségben nyerek. Ami azt jelenti, hogy gyakran. – A barátai jóindulatúan gúnyolódtak, ő pedig rátett egy lapáttal. – Azért ne feledjétek, időnként megpróbálok veszíteni, nehogy elvegyem a kedveteket. – A páros hangot adott az undorának. – Bizonyára nagy megpróbáltatás lehet, hogy mindig alulmaradtok velem szemben, ezért igyekszem szerény maradni – tette hozzá látszólag eltúlzott mártíromsággal.

Simon felhorkant és kinyitotta az egyik újságját, mire Effie előhúzott egy bőrkötéses naplót. Effie úgy nézett ki, mint egy holló, sötét volt és királyi, Simon pedig úgy, mint egy erdei szürkebegy, szerény és barna. Archie elnyomott egy mosolyt. Látszólagos mártíromsága tényleg csak az volt – látszat. Valójában Archie a furcsaságaik ellenére – vagyis éppen a furcsaságaik miatt – szerette a barátait, méghozzá olyan mély érzéssel, ami talán nem volt helyénvaló egy felnőtt férfitól. De ő nem törődött túlzottan a látszattal. Az embernek szüksége volt barátokra ebben a világban, és az övéi voltak a legjobbak.

Persze ezt nem hangoztatta úton-útfélen. Egyes érzések nem illettek komoly kijelentésekhez.

Hagyta, hogy Effie és Simon elmerüljenek a saját tevékenységükben, miközben Mayfair macskakövei átadták a helyüket a városból kivezető földútnak. A koccintásra később kerül sor. A táskájába nyúlt a gyöngyeiért, hogy elüsse az időt, de helyettük egy kopott ágytakaró kellemetlen látványa fogadta.

– A francba!

Érdekes, hogyan lehet valami ennyire ismerős, mégis ennyire kellemetlen. Ismerős, mert az ágytakaró valaha az övé volt. Ismerte a takaró puha selyem elejét és a karcos vászon hátulját. Ujjait régen gyakran végighúzta a bonyolult varrásmintán, amely arra szolgált, hogy a helyén tartsa a paplan gyapjúbélését, miközben anyja esténként felolvasott neki. A bélés már régen eltűnt, és a selyem eredeti kékje is szürkére fakult.

Kellemetlen, mert most vissza kell fordulniuk. De legalább az anyja Londonban van.

Mégis, micsoda balszerencse!

– A pokolba az egésszel!

– Mi a baj, Archie? – kérdezte Effie, kikukucskálva a naplója széle fölött.

Archie felemelte a takarót.

– Ez meg mi az ördög?

– Ez az anyám… – Hogyan magyarázhatná meg? A fiúk tudtak az édesanyja állapotáról, de a mindennapi részletekkel, a gondozással járó, idegőrlő erőfeszítésekkel nem terhelte őket. Fogalma sem volt, hogyan magyarázza el. De azért megpróbálja. – Ez az, ami a kisfiúkori ágyamból megmaradt. Hétéves koromban volt egy Báró nevű kutyánk. Apámé volt, aki madarászkodott, de apám legnagyobb bosszúságára Báró inkább hozzám húzott.

– Az apád, a gróf, Bárónak nevezte el a kutyáját? – kérdezte Simon.

– Igen.

Simon felhorkant, Effie pedig azt mondta:

– Hát persze hogy annak nevezte el.

– Nos, legalább tudtuk, hogy Báró sohasem fog megfelelni apa elvárásainak – mondta Archie. Könnyed kijelentésnek szánta, de legnagyobb megdöbbenésére szavai sokkal zaklatottabban hangoztak, mint szerette volna. – Amikor távol voltam az iskolában, Báró mindig ezt a takarót hurcolta magával. Hiányoztam neki, és gondolom, érezte rajta az illatomat. Anya mindig elvette tőle és visszavitte a hálószobámba. Ez amolyan tréfa tárgya lett köztünk. – És, feltételezte, egyfajta móka tárgya anyja és Báró között, amikor ő az iskolában volt. Elmosolyodott arra gondolva, hogy valahányszor hazajött, mindig újabb szakadás vagy folt volt a takarón. Az anyja úgy tett, mintha haragudna, és azzal fenyegetőzött, hogy kicseréli a takarót, amelyről azt állította, hogy nem illik ahhoz a férfihoz, akivé Archie vált. De sohasem tette meg.

– Valahogy, ahogy az elméje… elhomályosult, anya kötődni kezdett ehhez az átkozott holmihoz. – Archie rövid időre elhallgatott. – Enyhén fogalmaztam. Nem vagyok benne biztos, hogy anya és Miss Brown kibírja az előttünk álló két hetet e rongy nélkül. Anya mérhetetlenül ragaszkodik hozzá. Vigaszt nyújt neki. Megnyugtatja, amikor rohamai vannak. – A takaró olyan volt neki, mint Archie-nak a gyöngysora. Miss Browntól, anyja társalkodónőjétől kapta… az asszony eredetileg az anyjának adta, és valami ókori görög szerkentyű alapján készítette, amelyről olvasott. A gyöngysor a katolikusok rózsafüzéréhez hasonlított, bár nem hordozott vallási jelentést: pusztán arra szolgált, hogy lefoglalja a kezet és megnyugtassa az elmét. Az édesanyjának nem vált be, de neki igen. Elfoglaltságot adott a kezének, összpontosította az elméjét. A különbség az volt, hogy ha kellett, Archie a gyöngyök nélkül is meg tudta tenni mindezt.

– Hogy került a táskádba? – kérdezte Simon.

– Fogalmam sincs. Valószínűleg anya maga csempészte oda. Senki más nem tett volna ilyet a házban. Még a városi személyzet is tudja, milyen fontos ez az átkozott holmi.

– Még ha édesanyád a takaró megszállottjává vált is és a saját tulajdonának tekinti, lehetséges, hogy az elméjének egy része még mindig hozzád köti – mondta Simon. – Ha tudta, hogy útnak indulsz, talán arra gondolt, hogy magaddal kellene vinned.

Archie eltűnődött. Könnyű lenne egyetérteni ezzel a véleménnyel, de a barátainak nem hazudhatott.

– Ez jó elmélet lenne, ha anya tudná, ki vagyok.

– Ó, Archie! – mondta Effie. – Akkor ennyit rosszabbodott az állapota?

– Igen – felelte Archie kurtán. – Már egyáltalán nem ismer fel. – Voltak napok, még fél évvel ezelőtt is, amikor, ha csatlakozott anyjához a reggelizőszobában, ő így köszöntötte: „Jó reggelt, Archibald kedvesem”, mintha minden rendben lenne. Ezek a napok egyre ritkultak, mígnem egy sem maradt. Archie úgy gondolt erre, mint amikor egy hajót néz, amely éppen eltűnik a látóhatáron: a hullámok között bukdácsol, és hol be-, hol kikerül a látóteréből, mielőtt végleg eltűnik. És még akkor is tovább bámulja, jóval azután is, hogy tudja, hiábavaló.

– Annyira sajnálom! – mondta Effie valódi döbbenettel a hangjában.

– Én is – csatlakozott hozzá Simon. – Milyen átkozottul borzalmas dolog!

– Semmi baj. – Bizonyos értelemben könnyebb volt így szeretni az anyját, mint az elmúlt években, amikor még próbálta őt azokhoz a normákhoz mérni, amelyekhez szerinte egy anyának tartania kellene magát. Akkor még nem értette, hogy anyja viselkedése nem direkt olyan, amilyen.

Bár eltöprengett azon, hogy lehet-e észszerűen szeretni valakit, aki elvesztette az eszét. Maradt-e belőle valami, amit szeretni lehet? Mi történik akkor, amikor az ember anyja testben még itt van a földön, de már csak emlékként létezik?

Jóságos ég! Ez túl filozofikus volt Archie-nak, aki sohasem volt az a tudományos alkat. Ami történt, szörnyen borzasztó volt. Ennyit tudott.

– Nos, akkor vissza kell fordulnunk – vélte Effie.

– Attól tartok, igen, bár tudom, milyen abszurd dolog ezt egy rongyos szövetdarab miatt tenni. – Archie felsóhajtott. – Ez két órával meghosszabbítja az utunkat.

– Igen – mondta Simon –, de gondolj bele, Effie milyen gyorsan elkészült. Azt az időt veszítjük el, amit ott nyertünk.

– Köszönöm – mondta halkan Archie. – És sajnálom.

A fiúk elhárították a bocsánatkérést, és hamarosan visszafelé robogtak az úton, amerről jöttek.

– Szeretnétek bejönni? – kérdezte Archie, amikor megálltak a Hanover Square-i ház előtt. Nem akarta, hogy bemenjenek, de úgy érezte, meg kell kérdeznie.

– Igen – vágta rá Effie nagy hévvel. – Régen volt már, hogy leróttam a tiszteletemet az édesanyádnak.

– Nem valószínű, hogy felismer. – Archie, Simon és Effie nem érintkeztek túl sokat egymás családjával, főleg azért, mert a családjuk, őszintén szólva, abszurd volt. De Archie anyja nem; ő volt a kivétel. Vagy legalábbis régebben az volt.

– Annál jobb – mondta Simon, miközben kiszállt a kocsiból. – Így nem fog emlékezni arra, amikor részegen jelentünk meg éppen itt, ebben a házban vacsorára.

Effie felnyögött és a fejét fogta.

– Nagyon el voltunk ázva. Ha emlékszik rám, újra bocsánatot fogok kérni azért a szörnyű botlásért.

Archie összerándult az emléktől.

– Nem tudom, láttam-e őt valaha is annyira dühösnek. – Az apját igen, de az anyját nem. Azért haragudott, mert más vendégek is ültek az asztalnál. Archie úgy vélte, jogos volt a haragja. Édesanyja mindig csak olyan viselkedés miatt haragudott Archie-ra, amelyet irányítani tudott. Sohasem szidta meg azért, amilyen.

– És szívesen találkoznék Miss Brownnal – mondta Simon. Amikor Archie értetlenül nézett rá, mert nem emlékezett, hogy Simon és Miss Brown valaha is találkoztak volna, Simon kissé védekezően hozzátette: – Valószínűleg nem vetted észre, hogy Miss Brown nagyon olvasott.

Úgy tűnik, tényleg nem. Túlságosan lefoglalta a felismerés, hogy Miss Brown az ő és az anyja megmentője, az irgalom angyala.

– Rendben, menjünk!

A házban, ahogy attól tartott, kisebb felfordulás fogadta. Amikor belépett, egy zaklatott inas sietett hozzá.

– Uram – állt meg előttük. – Nem számítottunk rá, hogy ilyen hamar visszatér.

– Angus – Archie az inas elé tartotta a takaródarabot. – Magam sem számítottam rá, hogy visszajövök, de felfedeztem, hogy ez valahogy belopta magát a holmim közé.

Angus válla láthatóan ellazult.

– Nagyszerű. Hívom Miss Brownt.

– Nem szükséges. Köszönök édesanyámnak… és ismét elbúcsúzom tőle. Featherfinch és Marsden is szeretné őt üdvözölni. Feltételezem, hogy a zeneteremben vannak Miss Brownnal.

– Igen, uram.

Miss Brown nyilván megpróbálja egy kis énekléssel lekötni az édesanyját. Furcsa módon – bár nagyon sok embert és eseményt elfelejtett – az anyja minden valaha tanult dal szövegére emlékezett.

Minden nyugodtnak tűnt, amikor beléptek, anyja és Miss Brown egymás mellett ült a zongoránál. Érkezésüket hallva Miss Brown megfordult, Archie pedig a magasba emelte a takarót.

Miss Brown hasonlóan reagált, mint Angus, nyilvánvaló megkönnyebbüléssel felsóhajtott, és hálásan Archie-ra mosolygott. Megfogta anyja karját.

– Nézze, ki van itt, asszonyom, és mit hozott!

Anyja megfordult. Ha Archie reménykedett is abban, hogy a tekintetében talán felismerés villan, mint mindig, most is csalódnia kellett. Mosolyt erőltetett magára, és előrelépett, ahogy máskor.

– Üdvözlöm, anyám. Ez valahogy a táskámba került, és gondoltam, hogy igényt tart rá.

Lassan közeledett az anyja felé és a kezébe nyomta a takarót, amelyet az asszony könnyedén átvett tőle.

– És elhoztam Lord Featherfinchet és Lord Marsdent. Emlékszik rájuk? A barátaim, Edward… Effie és Simon az iskolából.

Anyja természetesen nem emlékezett. Archie maga sem értette, miért próbálkozik tovább, csak nem tudta, hogyan viselkedjen másképp az asszony közelében, mint ahogy eddig tette. Hogy elfogadja-e anyja elméjének hiányosságait, ahogy ő mindig is elfogadta Archie-ét.

A fiúk halk üdvözleteket mormoltak, de úgy tűnt, jelenlétük felzaklatja az anyját.

– Önök Charles barátai? – kérdezte Archie néhai apjára utalva. – Anyám erősködik, hogy nem fogadhatom az udvarlását. – Megvető pillantást vetett Miss Brownra, mielőtt figyelmét újra a fiúkra fordította volna. – Kérem, mondják meg Charlie-nak… – Kuncogott. – Elnézést, kérem, mondják meg Lord Harcourtnak, hogy ma délután a parkban leszek.

– Nem Charles barátja vagyok – mondta Simon gyengéden –, hanem a fiáé, Archie-é.

– Kié? – kérdezte az asszony nyilvánvaló riadalommal Látszott rajta, hogy mindjárt sírva fakad. – Azt hiszem, összezavarodtam – suttogta, mielőtt potyogni kezdtek a könnyei. Bár a helyzet ismerős volt, Archie szíve elszorult, mint máskor is. Ugyanolyan érzés volt, mint az iskolában, amikor egy olyan esszével szembesült, amelyet nem tudott megírni. A gyengeség érzése, mintha belefulladna a saját szánalmas tehetetlenségébe. De akkoriban képes volt feloldani a szorongást, újra kezébe venni a saját élete irányítását, ha kiment a szabadba. Azzal, hogy lovagolt, vívott, vagy olyan tevékenységet folytatott, amely minden érzékszervét lekötötte. Az anyjával ez nem működött.

Miss Brown vigasztaló szavakat mormolt, Archie pedig megfogta édesanyja kezét. Ez néha megnyugtatta, még akkor is, ha nem tudta, ki ő.

Ez nem ilyen alkalom volt. Archie jelenléte csak még jobban felzaklatta az asszonyt, és elrántotta a kezét.

Á, a francba! Utált így távozni. Miss Brown, aki ezt kétségtelenül tudta, így szólt:

– Köszönöm, hogy visszahozta a takarót, uram. Az édesanyja nagyon elveszett volt, amikor felfedezte, hogy hiányzik. – Ragyogóan elmosolyodott. – Kellemes nyaralást. – Ezzel elbocsátotta a férfit, jelezve, hogy nyugodtan elmehet.

Archie mégis tétovázott. Nagyon valószínű, hogy hiba volt anyját és Miss Brownt Londonba hozni az idei utazás idejére. Érvként azt használta, hogy anyja londoni orvosa új, egy hétig tartó kezelést javasolt. Ennek ellenére el kellett volna intéznie, hogy ez olyan időpontban történjen, amikor ő is kéznél van. Az anyjának Mollybrookban kellett volna maradnia, amíg ő távol van, ahol jól érezte magát és sétálhatott a kertben. Miss Brownhoz fordult:

– Azt hiszem, vissza kellene térnünk…

– Az orvos egy óra múlva jön – mondta Miss Brown határozottan, de nem barátságtalanul. Anyja társalkodónője, bár még nem volt harmincéves, néha bölcs, idősebb nevelőnőre emlékeztette. – Az édesanyjának pihennie kellene, mielőtt ideér.

Archie mégis tépelődött.

– Uram – állt fel Miss Brown, és odáig ment, hogy a férfit és a barátait az ajtó felé lökte. – Menjenek, érezzék jól magukat!

– De…

– Bizonyára emlékszik, hogy tavaly nyáron négy hét szabadságot vettem ki. – Archie emlékezett, és nagyon hiányolták. – Két hétig nélkülözni tudjuk önt. Nem vesszük hasznát lordságodnak, ha nem piheni ki magát, nem töltődik fel.

Anyja még mindig izgatott volt. Effie visszasétált hozzá.

– Miss Emma – szólította meg –, nem hiszem, hogy Harcourt tervezte volna, hogy ma délután sétál egyet a parkban, de ha megtudja, hogy ön is ott lesz, fogadok, hogy meggondolja magát.

Az asszony abbahagyta a sírást.

– Ó, gondolja?

– Igen – mondta Effie melegen.

– Nos, akkor rendben van – mondta az anyja szinte félénken. Bár Archie már sokszor látta őt ebben az állapotban, mégis nyugtalanító élmény volt. Az az anya, akire emlékezett, sohasem volt félénk, sem az apjával, sem mással szemben. Részben ezért is szerette annyira.

– Én is azt hiszem, hogy ott lesz – mondta Miss Brown, és folytatta a lökdösést. – Hogyan is állhatna ellent egy ilyen ragyogó gyémántnak?

Anyja mosolygott, Archie hálás köszönetet suttogott Miss Brownnak, és a fiúkkal együtt visszavonult.

Senki sem szólalt meg, amíg vissza nem szálltak a kocsiba.

– Elveszett a múltban – mormolta Archie, amikor ismét úton voltak. – Bár ez elég nyilvánvaló, nem igaz? – Kicsit mindig zavarba jött, amikor kívülállók tanúi voltak anyja viselkedésének, és már megkísértette volna az ismerős bosszankodás, de emlékeztette magát, hogy Effie és Simon nem kívülállók.

– Sajnálom – mondta Simon halkan –, hogy nem vettük észre, milyen rosszra fordultak a dolgok.

– Meglesznek nélküled, Archie? – kérdezte Effie. – Mert éppoly könnyen eltölthetjük a két hetet a városban is.

– Jól meglesznek – mondta Archie, és ez volt az igazság. – Anyának nem fogok hiányozni. – Elhárította a kijelentés kiváltotta együttérző mormolást. – Miss Brownnak hiányozni fogok, de csak azért, mert napközben váltjuk egymást. Úgy alakult, hogy anyának állandó társaságra van szüksége. Elkezdett elkalandozni. És felborítja a gyertyákat, elfelejt enni, ilyesmi. Éjszakánként egy ápolónő van mellette, de napközben jobban szeretem nem szolgákra bízni a gondozását. Nem mintha a mieink nem lennének jók és hűségesek. Csak…

– Ő az édesanyád – mondta Effie, mintha ez mindent megmagyarázna. Talán meg is magyarázott.

– Tudom, hogy nem lesz könnyű – mondta Simon –, de megpróbálnád kiverni a fejedből? Szerintem Miss Brownnak igaza volt. Azt hiszem, pihenésre van szükséged.

Archie-nak annyira szüksége volt a pihenésre, hogy barátai kedves szavaitól könnyek gyűltek a szeme sarkába. Bólintott, és elővette a gyöngysorát. A fiúk helyesen értelmezték a gesztust annak jeleként, hogy most nem akar tovább erről beszélni. Effie kinyitotta a naplóját, Simon az újságját, és csend telepedett rájuk, amikor másodszor is elhagyták a várost.

Második fejezet

A lányok színre lépnek

Mire elérték a Hampstead Heatht, amelyet Archie alkalmasnak tartott a grófi utazás 1821-es hivatalos megnyitójára, már magához tért. Ezeken az utakon a városból kifelé tartva általában keresett valami jelet, amely azt mutatta, hogy már jócskán elhagyták Londont, annak összezsúfolt épületeivel és embertömegével együtt. Szerette megfigyelni a városból a vidékre, a felelősségből a pihenésbe való ünnepélyes átlépést, és ebben az évben ezt az átmenetet különösen nehezen kivívottnak érezte.

Megköszörülte a torkát.

– Ha kérhetném a figyelmeteket.

– Ó, ez az én dolgom lenne, nem igaz? – kérdezte Effie, és leengedte a naplóját. Valóban, a vendéglátói feladatokat váltogatták egymás közt, és ez Effie éve volt. A gyakorlatban ez azt jelentette, hogy Effie kiválasztotta az útjuk végén rájuk váró cumbriai kastélyt, aztán nem foglalkozott semmivel.

– Nem gond – mondta Archie. Élvezte ezt a részt. A „szabályok” tréfás formalitása mindig is szórakoztatta, de idén különösen kellemes rituálé volt, és örült, hogy ő végezheti el. Szüksége volt rá, hogy hasznosnak érezze magát. Kibontott egy üveg brandyt, kiosztotta a poharakat, és óvatosan mindegyikbe töltött egy keveset a rubinszínű folyadékból, nem többet, mint amennyit a kocsi döcögésére való tekintettel mert.

Amikor felemelte a poharát, a többiek követték a példáját.

– Uraim. Üdvözlöm önöket a grófi utazáson. Engedjék meg, hogy emlékeztessem önöket a szabályokra. Idén talán nektek, tökfejeknek is sikerül felfognotok. Első szabály: valahányszor Marsden kimondja a parlament szót, innia kell egy kupica whiskyt. Második: Featherfinchnek szigorúan tilos verset írnia, kivéve, ha az pajzán természetű. És ha esetleg aggódnátok, hogy én a törvény felett állok, jöjjön a harmadik: Harcourt nem lőhet le semmit. Sajnos.

Harcourt nem lőhet le semmi olyasmit, amiről tudtok, helyesbített magában, és szeretettel gondolt a ládájában elrejtett vadászpuskára.

– A szabályok le vannak fektetve – folytatta. – Nagyon örülök, hogy… – Érzelmek hulláma borította el és elszorult a torka, megakadályozva, hogy befejezze a mondatot. Ennek megalázónak kellett volna lennie, de úgy tűnt, senki sem vette észre. Effie csak annyit mondott: „Én is”, Simon pedig: „Hasonlóképpen”.

Ismerték Archie valódi érzéseit anélkül, hogy szavakba kellett volna foglalnia azokat. Megköszörülte a torkát, és ezzel feloldotta az ott rekedt gombócot. Felemelte brandyjét.

– És végül, az utazás legfontosabb szabálya…

A kocsi hirtelen rándulással megállt, és bár Archie vigyázott, hogy ne töltse túl a poharakat, mindegyik felborult. Effie átkozódott a rubinszínű folt láttán, amely beszennyezte az eddig fekete öltözékén hófehéren ragyogó nyakkendőjét, míg Simon csupán egy láthatatlan foltot maszatolt el sötétbarna kabátján. Aztán kikukucskált az ablakon.

– Vajon mi lehet az?

– Gondolod, hogy útonállók? – kérdezte Effie izgatottan, nyakkendőjét is feledve.

– Egy lovas, uram – szólt hátra a kocsisuk. – Integet nekünk.

– Uramisten, csak nem útonálló? – kérdezte Simon.

– Nem hiszem, hogy az útonállók általában előre figyelmeztetik a célpontjaikat – mondta Archie, és az ajtót kinyitva kiszállt. Valóban lovas közeledett. Archie úgy érezte, ismeri a férfit, de nem tudta hová tenni.

– Uram – hajtott fejet a férfi. – Üzenetet hoztam Sir Albert Morgantől.

Á, igen. Archie felismerte a libériás futárban Sir Albert egyik szolgáját. Morganéknek Chiddingtonban volt házuk, Mollybrooknak, Archie családja nyugat-kenti birtokának a közelében. Manapság Morganék idejük nagy részét Londonban töltötték, így Archie, aki leginkább Mollybrookban tartózkodott, már nem találkozott velük. Sir Albert és Archie néhai apja, az egykori gróf azonban nagyon jó barátok voltak, és sok éven át, amikor Archie még fiatal volt, a két család a helyi társadalom ugyanazon köreiben mozgott. Nos, a legtöbb Morgan azokban a társasági körökben mozgott. Egyikük azonban túlságosan… zabolátlan volt ehhez. Elvigyorodott, amikor eszébe jutott régi barátnője.

Valójában a kíváncsiság – valamint a bűntudat, hogy milyen gyatra munkát végzett az apja egykori legközelebbi barátjával való kapcsolattartásban – késztette Archie-t arra, hogy aznap reggel felkeresse Sir Albertet, de a férfi nem volt otthon. Hogy szégyene még nagyobb legyen, Archie érdemben évek óta nem látta a Morgan családot, és nemrég tudta meg, hogy Sir Albertet meglehetősen kínozza a köszvény. Archie maga sohasem állt különösebben közel Sir Alberthez, és őszintén szólva különösebben nem is kedvelte, de ez nem volt mentség arra, hogy ennyi ideig nem kereste fel. Igaz, az utóbbi időkben földrajzilag távol voltak egymástól, de ez sem volt mentség. Talán nem látogathatta volna meg a családot, amikor a városba jött a Lordok Háza egyik döntő fontosságú szavazása miatt?

– Minden rendben van? – kérdezte elképzelni sem tudván, hogy Sir Albert miért küldött utána lovas futárt.

A férfi átnyújtott neki egy levelet.

– Sir Albert megparancsolta, hogy próbáljam megelőzni önt.

Archie növekvő nyugtalansággal feltörte Sir Albert zöld viaszpecsétjét.

Kedves fiam!

El sem tudod képzelni, mekkora megkönnyebbülés – remény – fogott el, amikor hazatérve megtaláltam az üzenetedet. Hogy nemcsak a városban vagy, hanem Cumbria felé tartasz! Határozottan a gondviselés kezének tűnt.

Egyenesen a tárgyra térek, mert tudom, hogy bízhatok a tapintatodban. Olive megszökött egy Theodore Bull nevű férfival. Mr. Bull nemrégiben eljegyezte Clementine-t, és ma reggel mindannyiunkat, beleértve magát Clementine-t is, mélységesen megrázott, amikor felfedeztük Olive levelét, amelyben közölte, hogy Skóciába utaznak Mr. Bull-lal.

Jóságos isten! Archie-nak egy pillanatra el kellett fordítania a tekintetét a pergamenről, hogy összeszedje magát és időt adjon a gyomrának, hogy visszataláljon a helyére. Olive Morgan olyan volt neki, mintha a húga lenne. Clementine Morgan pedig… nos, ő Clementine volt. Újra érezte a bosszúságot, amiért hagyta, hogy a családdal való kapcsolata megkopjon.

– Mi az? – kérdezte Effie sürgetően, aki Simonnal együtt leszállt a kocsiról.

Archie elutasítóan intett a kezével, és visszatért a levélhez.

Mr. Bull író, filozófus, akinek nézeteit jóindulattal modernnek nevezhetnénk. Kevésbé jóindulatúan és világosan fogalmazva: gyűlöletes. Önelégült és önimádó, ráadásul eltökélte, hogy szélsőséges nézeteit mindenki másra is ráerőlteti. Kezdetben a felső tízezer egyes tagjai körében nagyon népszerű volt, ma már azonban alig fogadják. Clementine-t lenyűgözte a munkássága, és kijelentette, nem érdekli, ha kimegy a divatból. Amikor Mr. Bull megkérte Clementine kezét, lenyeltem az ellenszenvemet és a beleegyezésemet adtam. Talán emlékszel rá, hogy Clementine az ember minden igyekezete ellenére azt teszi, amit akar.

Archie a helyzet komolysága ellenére kuncogott. Erre valóban emlékezett.

És nem akarok túlságosan nagy hangsúlyt helyezni rá, de már kezdtem feladni a reményt, hogy Clementine párt talál magának. Egyetlen olyan tulajdonsággal sem rendelkezik, amelyet az úriemberek egy feleségben keresnek.

Archie nem tudta, hogy Sir Albert ilyen messzire fog menni. Clementine Morganben végtelenül sok igazi kalandvágy és kedvesség volt, legalábbis fiatalkorukban így volt. Bár abból kiindulva, amit a londoni társaságról tudott, Archie feltételezte, hogy ezek talán mégsem azok a tulajdonságok, amelyeket egy átlagos úriember egy feleségben keres. De a lánynak akkor is feltűnően szép haja volt.

Visszatért a levélhez.

Bejelentették az eljegyzésüket, és én azt hittem, minden rendben van. Megtörtént a kihirdetés, de Clementine még aznap közölte velem, hogy le akarja mondani az esküvőt. Bejelentését az idegességnek tulajdonítottam. Feltételeztem, hogy el fog múlni, és próbáltam elsimítani a dolgokat, mivel a kocka már el volt vetve.

Aztán ma reggel Olive megdöbbentő üzenetére ébredtünk. Clementine-t nem számítva, Mr. Bull nem illik az én Olive-omhoz. Nem, egyenesen katasztrofális párja lenne! Ismered Olive-ot: szeszélyes, és hízelgéssel könnyen megnyerhető. Attól tartok, élete legnagyobb hibáját követi el. Clementine-ban bízom, hogy racionális döntést hoz, hogy tudja, mit ad fel azért, amit kap. Olive… nos, megismétlem, ismered Olive-ot. Tudom, hogy az utóbbi években egyik lányt sem láttad, de az anyjuk halála óta Olive még inkább… Olive-szerűvé vált.

Clementine-nal korán reggel megtaláltuk az üzenetet, és én elmentem otthonról, hogy tanácsot kérjek egy megbízható barátomtól. Mire visszatértem, Clementine eltűnt. Attól tartok, utánuk ment. Hogyan végződhet ez az egész? Clementine talán megakadályozza a házasságot, de a lányok Skóciában rekednek? Nem akadályozza meg a házasságot? Attól tartok, a legvalószínűbb végkimenetel az, hogy az egyik lány boldogtalan házasságban él majd, a másikat pedig tönkreteszik.

A halálos ágyán a drága édesanyjuk megígértette velem, hogy mindkettőjüket kielégítő módon férjhez adom. Mindent teljesen elrontottam. Ismersz, sohasem voltam túl drámai. Ezért tudod, hogy amikor könyörgök neked, hogy menj utánuk, akkor teljes szívemből könyörgök.

Az elmúlt hónapokban megbetegedtem, és csak a lányaim maradtak nekem.

Épp készültem, hogy a saját hintómon veszem üldözőbe őket, de az utazás lassú és fájdalmas lenne az állapotom miatt. Ha valaha is becsülted valamire az apádat, könyörgök, tedd meg ezt a szolgálatot legkedvesebb barátjának.

Kérlek, Archibald, mentsd meg a lányaimat!

Archie-nak tennie kellett egy lépést, hogy összeszedje magát, mert egy pillanatra eluralkodtak rajta az érzelmei. Jobb barátnak kellett volna lennie, különösen Mrs. Morgan halála után. Igen, anyja állapota megnehezítette Mollybrook elhagyását… amint azt nem is olyan régen oly kiválóan illusztrálták, Archie elutazása a szokásos évi kirándulásra hősies erőfeszítést igényelt Miss Browntól. És igen, ezen túl Archie utálta a várost.

És igen… talán nem Sir Albert volt Archie kedvence. Még ma is emlékszik rá, ahogy az apjával együtt kuncogott Archie valamelyik vélt hiányosságán.

De mindez nem Olive és Clementine hibája volt, akiket nagyon szeretett. Nem utazhatott volna el, mondjuk, évente egyszer meglátogatni a családot? A fejbőre bizsergett a szégyentől.

– Mi a baj, Harcourt? – kérdezte Simon.

– Teljesen elsápadtál – jegyezte meg Effie.

Archie átadta a levelet.

– Nos – mondta egy perc múlva Effie –, azt hiszem, az idei utazás hamarosan fordulatot vesz.

Valóban ez történt. Archie odalépett a szolgához.

– Kérem, közölje Sir Alberttel, hogy elintézem ezt az ügyet. Mondja meg neki, hogy ne aggódjon és maradjon ott, ahol van. Mindent kézben tartok és amint tudok, üzenetet küldök.

A lovas porfelhőben távozott, Archie barátai pedig közelebb jöttek, és hárman szoros kört alkottak a szeptemberi napsütésben.

– Olive és Clementine Morgan Sir Albert lányai, akinek Mollybrook mellett van egy vidéki kúriája – mondta Archie. – Clementine és én… – Hogyan magyarázza el, hogy mit jelentett neki Clementine?

– Régen közeli barátok voltatok – segítette ki Effie. – Igen, tudjuk.

– Tényleg?

– Mindig róla beszéltél az iskolában. Utána is – mondta Simon. – Bár az utóbbi években már nem olyan sokat.

– Régen írtál neki – emlékezett vissza Effie. – Úgy rémlik, még fizetni is próbáltál nekem, hogy válaszoljak a leveleire.

– Úgy van. – Archie elfelejtette. – Írt nekem, és bár sem türelmem, sem kedvem nem volt a levélíráshoz, nem tudtam rávenni magam, hogy figyelmen kívül hagyjam a levelezését. – Igazából nem is akarta. Sohasem volt jó író, legyen szó levélről, esszéről vagy bármi ilyesmiről, de amikor egy-egy hírekkel teli levél érkezett Clementine Morgantől, amelyben a helyi flóráról és faunáról számolt be, az mindig napokra feldobta a hangulatát.

Megrázta a fejét. Nem most volt itt az ideje, hogy a múlt emlékei között bolyongjon.

– Meg kell keresnem őket. Sajnálom. Kitérőt kell tennünk a legközelebbi fogadó felé. Lovat bérelek, ti ketten pedig továbbmehettek Cumbria felé. – Felsóhajtott. – Úgy tűnik, a sors azt akarja, hogy az idei kiránduláson ne legyek ott.

– Arról szó sem lehet – jelentette ki Simon. – Ha azt hiszed, hogy nem fogunk elkísérni, akkor szörnyen ostoba vagy.

– Most komolyan – horkantotta Effie. – Tényleg azt hiszed, hogy egyszerűen magadra hagyunk? Van itt valami rossz, amit helyre kell hozni, és természetesen végig veled tartunk.

– Különben is – tette hozzá Simon –, egyikünk sem hagyott még ki egyetlen utat sem. Azt mondom, vezessünk be egy új szabályt, miszerint az úti cél alkalmazkodik az utazókhoz… az összes utazóhoz. Jövőre talán Mollybrook közelében nyaralunk, hogy közel lehess az édesanyádhoz.

– Köszönöm. – Archie-t ismét elöntötte a barátai iránti szeretet, a feltétel nélküli, bár ki nem mondott hűség, amely összekötötte őket. Ha ennek a hűségnek egy részét ő is kiterjesztette volna Morganékre, talán nem lennének ekkora bajban.

– Ismerem Theodore Bullt – mondta Simon. – Ő a szerzője Az állatok nem fogyasztásának erkölcsi kötelességéről című traktátusnak.

– Hogyan? – kérdezett vissza Archie.

– Bull egy olyan szélsőséges mozgalom tagja, amely ragaszkodik ahhoz a tételhez, hogy az embereknek erkölcsi okokból tartózkodniuk kell az állati hús fogyasztásától.

– Lenyűgöző. – Effie a homlokát ráncolta. – A dilemma azonban az, hogy az állati hús jó ízű. – A barázdák elmélyültek. – Szerintetek az állatok tisztában vannak a saját halandóságukkal? Gondoljátok, hogy Sally tudta, hogy meg fog halni?

– Mr. Bull rövid ideig népszerű volt Mayfair szalonjaiban – folytatta Simon, figyelmen kívül hagyva Effie-t. – Nagy feltűnést keltett azon háziasszonyok körében, akik azt képzelik, ők határozzák meg a közízlést. Ismeritek a típust: ma szeánszok, holnap csőben sült fehérrépa. Úgy vélem, ahogy Sir Albert is írta, Mr. Bull mostanában kiment a divatból.

Archie meglepődött. Sohasem hallott még erről a zöldségbajnok fajankóról, bár ez nem jelentett semmit, mivel semmiféle erőfeszítést nem tett, hogy lépést tartson a társasági élet eseményeivel. Mindez azonban nagyon érthetetlen volt; mind a férfi ötletei, mind az, hogy egy ilyen ember úgy elbűvölte a szeszélyes Olive Morgant, hogy az kész volt vele együtt Gretna Greenbe szökni. És előtte az ujja köré csavarta a magabiztos, rendíthetetlen Clementine Morgant? A világ a feje tetejére állt.

Megrázta a fejét. Később lesz idő a csodálkozásra; most cselekedni kellett. Megbeszélte a kocsissal a tervváltozást, miközben Simon és Effie visszaszállt a kocsiba. Mire csatlakozott hozzájuk, kitöltötték a brandyt és átnyújtottak neki egy poharat.

– Nem fejezted be a beszédedet – jegyezte meg Simon.

– Igen, épp most akartál emlékeztetni minket az utazás legfontosabb szabályára – mondta Effie csillogó tekintettel. – Idén hirtelen még lényegesebbnek tűnik.

– Rendben. – Archie és barátai ismét felemelték a poharukat.

– Nincsenek versek, nincs parlament, nincs vadászat, és végül a grófi utazás legfontosabb szabálya…

Egyszerre beszéltek.

– Ami a grófi utazáson történik, az ott is marad.

Harmadik fejezet

Clem lő

Clementine alig várta, hogy kibújjon végre ebből az átkozott nadrágból.

Ez a rész csalódás volt. A regényekben, amikor a lányok fiúnak álcázták magukat, mindig megjegyezték, hogy a bricsesz viselése milyen szabadságot adott nekik. Gyorsabban lovagolhattak, hatékonyabban mászhatták meg a kerítéseket és nagyobb könnyedséggel vállaltak mindenféle üldözést.

Sohasem beszéltek arról, hogy milyen borzasztóan kényelmetlen nadrágot viselni. A nadrág a legkellemetlenebb módon vágott bele a húsba deréktájon. Talán ha valaki hozzászokott a fűző viseléséhez, akkor ismerős volt neki ez a fajta fájdalom. De amikor az ember a szívében vidéki lány, aki a vénlányság határán állt – és hamarosan visszatérhetett arra a határra, ahová tartozik –, elég sokszor sikerül elkerülnie a fűzőviselést.

Azokra az esetekre gondolva, amikor a közelmúltban fűzőt viselt – a férfi kedvéért –, felforrt a vére. Az a faragatlan alak! Az a hitvány gazember! Az a…

– Ó!

A kocsi hirtelen megállt, és nekilökte a mellette ülő utasnak, egy Bibliát szorongató férfinak, aki Chorley óta egy szót sem szólt, és káposzta- meg penészes pergamen szaga volt. A férfi felé fordult, kétségtelenül megdöbbenve a sajnálatosan lányos felkiáltás és az akaratlanul is a vállának ütődő, sajnálatosan lányos kebelhalom kombinációjától.

Clementine az utóbbi időben sokat tanult a keblekről, a kötelező londoni tartózkodása, a házasságpiacon való kényszermenetelése során. Megtanulta, hogy egyes nők púderezik a mellüket. Néha kék festékkel még az ereket is kirajzolták rajta, olyan okokból, amelyek nem derültek ki számára. Néhányan halcsontokat illesztettek a fűzőjükbe – a fűző önmagában nyilvánvalóan nem volt elég kínzó. Mások még a viaszhoz és a pamuthoz is nyúltak a kebelnövelés szent célja érdekében.

Minden, amit ezzel kapcsolatban tanult, a növelésről szólt. A figyelem felkeltéséről. Arról sajnos semmit sem tudott meg, hogyan lehet elterelni a figyelmet a gyakran kellemetlen húshalmokról, amelyeket a hölgyeknek cipelniük kellett. Ma, legnagyobb megdöbbenésére és az elrejtés művészetében tett legbuzgóbb erőfeszítései ellenére saját, meglehetősen dús keble nem maradt ott, ahová tette. Mégpedig egy hosszú muszlindarab alatt, amelyet két nappal ezelőtt a felsőteste köré tekert, mielőtt kiosont a házból.

Két nappal vagy egy emberöltővel ezelőtt, valamelyik a kettőből.

A káposztaszagú férfi összehúzott szemmel nézett rá. Clementine elmélyítette a hangját, halk bocsánatkérést mormolt, és abban a pillanatban, amikor a kocsis kinyitotta az ajtót és beszólt: „Hé! Öt perc!”, már kint is volt, és a ragyogó napsütéstől pislogva állt.

A fogadó udvara, ahogy a fogadók udvarai szoktak lenni, kellemetlenül zsúfolt volt, tele csevegő emberekkel, lovat váltó istállófiúkkal és a szállítóeszközökről csomagokat ki-be cipelő szolgákkal. De a lába alatt ott volt a föld is és a feje fölött az ég. Nem tudta levenni a csizmáját, hogy megmozgassa a lábujjait a sárban, ahogy szerette volna, de el tudta képzelni a felszín alatt élő összes csúszómászó barátot, ahogy teljesen zavartalanul élik a mindennapjaikat a felettük lévő emberek mesterkedéseivel mit sem törődve. És hátra tudta hajtani a fejét, és összehúzni a szemét, de nem gyanakodva, mint iménti utastársa, hanem stratégiailag, hogy kizárja a fogadó tetőszerkezetét és a tetőből kiemelkedő kéményeket a látóteréből, amíg csak az eget látja. Az angol égbolt bátorító, gyönyörű kékjét. Ugyanazt, amely az ő vidéki otthona fölé is borult.

Hamarosan visszatér Hill House-ba. Csak előbb meg kell mentenie Olive-ot.

Olive!

Elszorult a szíve. Sohasem álltak különösebben közel egymáshoz Olive-val. Ugyanez elmondható az egész családjáról. Clementine szerette őket, de néha elgondolkodott azon, hogy tényleg közéjük tartozik-e. Sőt, amikor fiatal volt, arról ábrándozott, hogy elcserélt gyerek, hogy tündérek jöttek és elvették a szülei igazi elsőszülöttjét, és őt hagyták helyette. De ahogy növekedett és erősödött, és nem bújtak elő a tündérfülek, kénytelen volt elfogadni, hogy ő valóban igazi, bár nem szokványos Morgan.

Clementine-nak más volt az érdeklődési köre és más dolgokat részesített előnyben, mint a család többi tagja – különösen Olive. Olive otthonosan mozgott egy zsúfolt bálteremben legújabb divat szerint készült ruhájában, és azon vihogott a barátnőivel, hogy mely urak kérik őket remélhetőleg táncra. Clementine leginkább az erdőben érezte jól magát. A pataknál. A csillagos ég alatt. Jobban szerette a bozótot, mint a teát, szívesebben látogatott el egy rétre, mint egy varrónőhöz. Egyfajta megsemmisítő szépség uralkodott körös-körül, ha valaki odafigyelt rá, amely a legapróbb részletekben volt felfedezhető: egy levél erezetében, amint ősszel éppen kezd színt váltani; egy rózsán ülő katicabogárban – vörös a vörös ellenében, kivéve a jellegzetes fekete pöttyöket; még egy partra mosott, és a visszavonuló hullám által a homokban hagyott, pusztulásra ítélt hal hideg irizáló fényében is.

A legtöbb ember azonban nem figyelt oda. Olive nem figyelt.

Mégis, nővérek voltak! Árván maradt nővérek. És a köszvény vagy valami más hamarosan elviszi apát, és ők ketten egyedül maradnak.

Mindezt végiggondolva arra jutott, hogy Olive sokkal jobban megbántotta, mint Theo.

És egy héttel ezelőtt Clementine még azt mondta volna, hogy Theo valóban nagyon megbántotta őt, testben és lélekben egyaránt.

De semmi haszna ezen rágódni. Ami biztos tény: Olive nem tudta, mibe keveredik, és megmentésre szorul. Ezért meg fogja őt menteni. Mert az ő világában az emberek ezt teszik a testvérükért.

De amint ez megtörténik, a sarkára áll és szembeszáll apjával. Nincs több parti, nincs több bál, nincs több úriember. Nincs többé London. Ezt Olive-ra hagyja, és visszavonul Hill House-ba. Évek óta mondogatta apjának, hogy nem fog férjhez menni, és apja ugyanennyi ideig meg sem hallotta. Ha volt valami jó oldala ennek a szörnyű ügynek, az az volt, hogy apja talán végre beletörődik a vereségbe.

Összeborzadt arra gondolva, hogy milyen közel járt ahhoz, hogy szörnyű hibát kövessen el. Minden most érzett szívfájdalma megérte, mert így legalább elkerülte ez a sors.

Sólyom szárnyalt el a szeme előtt, és neki elakadt a lélegzete örömében, csodálatában… és hálájában. Könnyek szúrták a szemét, mint ahogy előfordult néha, amikor a világ túlságosan is önmaga volt – túlságosan szép, szörnyű, és képes volt egyfajta rendíthetetlen teljességet kifejezni a teremtményein és a színein keresztül.

A túlságosan is emberi mormogás miatt vonakodva bár, de figyelmét a fenti látványról a kocsi lépcsőjénél álló két férfi felé fordította. A kocsis és a káposztás ember volt az. Az utóbbi már nem hallgatott, hanem őt nézte és szaporán beszélt.

Clementine három londoni idénye nem sok hasznosat tanított neki, de vidéki gyermekkora igen. Elég időt töltött azzal, hogy figyelte az erdőn átvágó szarvasokat, a fa odvában hálót fonó pókot, a fűzfa ringatózását a szélben, amint oly mélyre hajol, hogy a tó felszínét súrolja, hogy megtanulta, hogyan legyen érzékeny a levegő legapróbb rezdülésére is. Csiszolta az ösztöneit és megtanult bízni bennük.

A vállára vette a táskáját, felkapta a szoknyáját – de mivel elfelejtette, hogy nincs rajta szoknya, ez két maréknyi levegőt jelentett – és futásnak eredt.

Húsz perccel később visszalopakodott az udvarra, remélve, hogy Káposzta úr már elment a kocsival. Nem tervezte, hogy itt megáll. Sőt, úgy gondolta, hogy a Londonból Glasgow-ba tartó postakocsival egészen a végállomásig fog utazni. Negyvennyolc óra nem tűnt lehetetlen távolságnak. A kedvenc erdei barangolása otthon két órát vett igénybe, és a negyvennyolc óra csak huszonnégyszer annyi idő volt.

Nem számolt a postakocsival való vidéki utazás testi realitásaival. Ott volt persze az éhség. Erre számítva megtöltötte a zsebeit és a táskáját almával, dióval és kenyérrel, de nem számolt az éhség mértékével. Több élelmet kellett volna hoznia. Ám ennél is rosszabb volt azonban a kényelmetlenség. Ezt megelőzően a leghosszabb utazás, amit tett, a családja londoni otthona és a kenti Hill House közötti út volt. A Kent nyugati részén lévő kúria földrajzilag nem is volt olyan vészesen messze a várostól, bár más értelemben olyan távol állt Londontól, mint a hold az égen. És ezeket az utakat mindig a családi hintóval tették meg, amely lassabban haladt, mint a postakocsi, ezért sokkal kevésbé volt zötyögős. Ezzel szemben itt, a magába görnyedve töltött órák, a lökdösődés, a friss levegő és a fény hiánya… nos, borzalmas volt.

Így hát egy része nem is bánta, hogy immáron másodszor is arra kényszerült, hogy álcájának fenntartása érdekében egy fogadóban keressen menedéket, és várjon a következő postakocsira, ami itt, a Thorpesdenben lévő Blue Lionben délután négy órakor azt jelentette, hogy az éjszakát is itt tölti. A késés sajnálatos volt, de a puha, tiszta ágy gondolata szinte önkívületbe kergette.

Ha ez most regény lenne, nem próbálta volna megszakítás nélkül megtenni az utat. Útközben megállt volna kérdezősködni a fogadókban, hogy látott-e valaki egy csinos, fiatal, aranybarna hajú nőt egy szokatlanul magas, pamutcsizmát viselő úriember kíséretében.

De a regényekben nem ismerte volna a szóban forgó férfit. Egyszerű gazember lett volna, aki megszökött a húgával, nem pedig egy olyan ember, akit Clementine ismert… a szó minden értelmében, legnagyobb sajnálatára. A regények azt is figyelmen kívül hagyták, hogy milyen nagyon sok postaút megy Skóciába, de most nem ez volt az elsődleges. Clementine sok szerencsétlen irodalmi hősnővel ellentétben tudta, hogy Theo nem a legközelebbi határvárosba tart, ahol van kovács és gátlástalan fogadós, hanem Glasgow-ba. Ott voltak barátai. Követői. Ott menedéket talál, kényeztetik és körülhízelgik, és Olive-ra senki sem fordítana több figyelmet, mint a Mr. Theodore Bull életében betöltött mellékszereplőre. Theo Olive-ot akarta, ezért a barátai hegyeket mozgatnának meg, hogy megkapja.

Ha volt valami jó abban, hogy Clementine ismerte Mr. Theodore Bullt, akkor az az volt, hogy felhasználhatta a férfi észjárásáról, hiúságáról, szokásairól, róla szerzett tudását arra, hogy megmentse a húgát.

De ha már itt van a thorpesdeni Blue Lionben, akár úgy is tehetne, mint a regényekben, és megkérdezhetné, látta-e valaki Theót és Olive-ot, még akkor is, ha a regényekkel ellentétben a válasz szinte biztosan nem lesz.

Körülpillantott a helyiségben. A pult mögött ott állt a fogadós, akit megkérdezhet, és akitől kérhet valamit enni.

– Csak krumplit kér? – kérdezte a fogadós, miután Clementine rendelt.

– Igen, de csak akkor, ha nem marhafaggyúban készült. Inkább sima vízben főve szeretném. – Szegény ember olyan megrökönyödve nézett rá, hogy Clem gyorsan hozzátette: – A marhahús és annak melléktermékei nem tesznek jót a gyomromnak. – Megveregette a hasát, és gyászos arcot vágott.

– Á, nos, ha ez a helyzet, akkor ez jól jön majd – tett le egy pitét a fogadós az ütött-kopott tölgyfa pultra. – Ebben csak bárány van.

Clem felsóhajtott, és ivott egy kortyot a söréből. A sör, mint kiderült, igen kellemes lehet. Mindenesetre jobb, mint az émelyítően édes mandulás likőr, amelyet Theo mindig ráerőltetett a partikon. Amikor a férfi elfordult, elővett egy újságot a táskájából, belecsomagolta a pitét, és az egész csomagot visszatette a táskába. Később keres majd egy kutyát az udvaron, akinek odaadhatja.

– Gyorsan végzett vele, fiam – nézett rá újra a barátságos fogadós. – A feleségem báránypitéjének híre van errefelé, jó okkal, ha mondhatom így. – Szinte sugárzott a büszkeségtől. – Megmondtam neki, hogy az utolsó dolog, amit életem végső percében a számban tudni akarok, az egy falat az ő báránypitéjéből.

Clementine nem tehetett róla, de meghatotta, ahogyan a férfi a feleségét dicsérte. Milyen lehet egy olyan férfi asszonyának lenni, aki eléggé nagyra értékeli a teljesítményét ahhoz, hogy idegenek előtt dicsekedjen vele? Nem mintha valaha is férjhez akarna menni… rövid időre megfordult a fejében a gondolat, és lám, hová vezetett. Mégis, ha egy hölgynek férjhez kell mennie – amit a legtöbb hölgy meg is tett, döbbent rá… és ő mérhetetlenül szerencsés, hogy nem tartozik közéjük –, akkor minden bizonnyal örömteli, ha megbecsülik.

– Nos, nem, felejtse el. Az utolsó dolog, amit szeretnék megkóstolni, egy falat az almás gombócából, ha érti, mire gondolok. – A fogadós kacsintott, ami azt sugallta Clementine-nak, hogy nem gyümölcs és tészta keverékéről beszél.

Ez volt a másik furcsa dolog a férfilétben: a többi férfi a legmegdöbbentőbb dolgokat is olyan könnyedén mondta az embernek, mintha csak az időjárásra tett volna megjegyzést.

– Igen, persze. – Felvette a sörét, és hosszan kortyolt belőle, hogy ne kelljen többet mondania. Majdnem végzett a korsóval, és sokkal kevésbé aggódott az élet miatt, amikor a fogadós visszatért.