Azoknak ajánlom ezt a könyvet,
akik megépítették a salisburyi katedrális tornyát,
és akik próbálják megmenteni

Köszönetnyilvánítás

Őszintén hálás vagyok az alábbi személyeknek – saját területük kiemelkedő szakértőinek –, akik nagylelkűen és türelmesen elolvasták könyvem különböző fejezeteit. Ha minden igyekezetük ellenére bármilyen hiba maradt a kész műben, az csak és kizárólag az enyém.

Dr. J. H. Bettey a Bristoli Egyetemtől; Mr. Desmond Bonney az Anglia történelmi emlékhelyeit felügyelő királyi bizottságtól; Miss Alison Borthwick, korábban a Wiltshire Megyei Tanácsi Könyvtár és Múzeum régészeti osztályának dolgozója; dr. John Chandler, a Wiltshire Megyei Tanácsi Könyvtár és Múzeum helytörténeti referense; Miss Suzanne Eward, a salisburyi katedrális könyvtárosa és kurátora; Mr. David A. Hinton a Southamptoni Egyetemtől; dr. T. B. James a winchesteri King Alfred Felsőoktatási Kollégiumtól; Mr. K. H. Rogers, a Wiltshire Megyei Tanács és Egyházmegye levéltárosa; Mr. Roy Spring, a salisburyi katedrális munkavezetője.

Köszönet illeti az alábbi személyeket is, akik a maguk módján mind értékes segítséggel és tanáccsal szolgáltak munkám során:

John Austin Baker, Salisbury főtiszteletű püspöke; dr. Sydney Evans, Salisbury nagy tiszteletű volt esperese; Mr. David Algar; Miss S. A. Cross, korábban a Wiltshire-i Régészeti és Természetrajzi Társaság Múzeumának munkatársa; Mrs. Elizabeth Godfrey; Sir Westrow Hulse, Bt.; Mrs. Alison Campbell Jensen; dr. P. H. Robinson, a Wiltshire-i Régészeti és Természetrajzi Társaság kurátora; Mr. Peter R. Saunders, a Salisburyi és Dél-wiltshire-i Múzeum kurátora; Mr. és Mrs. H. S. Taylor-Young; Mrs. Jane Walford.

Hálás vagyok a Wiltshire Megyei Tanácsi Könyvtár és Múzeum igazgatójának, amiért engedte, hogy intézménye több mint három éven át a második otthonom legyen; továbbá a Salisburyi Könyvtár csapatának értékes hozzájárulásukért.

Nem lehetek elég hálás Mrs. Margaret Hunternek és a shaftesburyi Saxon Office Service csapatának határtalan segítőkészségükért és megingathatatlan jó kedélyükért, melyeknek a kézirat gépelése és folyamatos korrektúrázása során megannyi jelét adták.

Óriási szerencsém, hogy ráakadtam egy ügynökre, Gill Coleridge-re az Anthony Sheil Associatestől, valamint két szerkesztőre, Rosie Cheethamre a Century Hutchinsontól és Betty Prashkerre a Crown Publisherstől, akik kezdettől hittek a projektben, amit nem győztek bátorítani és támogatni.

Ezúton köszönöm feleségemnek, Susannek, édesanyámnak és Diana Makgillnek türelmét, feltétlen segítőkészségét, vendégszeretetét.

Külön köszönet jár Miss Alison Borthwicknek a szakértő kézzel megrajzolt térképekért és illusztrációkért.

Végül, de nem utolsósorban: múlhatatlan hálával gondolok dr. John Chandlerre és Végtelen utca című könyvére, amiért ajtót nyitott számomra Salisbury történelmére, s amely azóta is hű társam. Több mint három éven át lankadatlan türelemmel és előzékenységgel terelgetett célom felé. Az ő segítsége és szakértő tanácsai nélkül ez a könyv soha nem születhetett volna meg.

Előszó

Sarum mint történelmi név

Szigorúan véve a Sarum szó pontatlan átirata annak a rövidítésnek, amit a középkori másolók használtak, valahányszor a Salisbury helynévre utaltak.

Pontatlansága dacára a név oly kellemesen csengett az emberek fülében, hogy a Sarum megnevezés hatszázötven éven át írta le a várost, az egyházmegyét és Salisbury vidékét – írásban éppúgy, mint vélhetően a közbeszédben.

Az egyértelműség kedvéért a regényben mindvégig következetesen a Sarumot használom a várost körülvevő területekre, melyen belül az egyes települések és városok már azt a nevet viselik, amit az adott történelmi időszakban kaptak: Sorviodunum a római időkben, Sarisberie a normann hódítás után, s végül a máig használatos Salisbury. Az eredeti város pontos megnevezése Régi Sarum, amit adott kontextusban így is használok.

Sarum mint történelmi regény

A Sarum történelmi fikció – nagy hiba lenne bármi másnak tekinteni.

A Porteus, Wilson, Shockley, Mason, Godfrey, Moody és Barnikel családok ily módon éppúgy a képzeletemből pattantak elő, mint a történelmi eseményekben játszott ilyen-olyan szerepük.

Ezzel együtt a képzeletbeli családokat, amennyire lehetett, igyekeztem olyan emberek és események közé beágyazni, akik és amelyek valóban léteztek vagy létezhettek.

A prehisztorikus időkről szóló fejezetekben vettem a bátorságot, hogy kissé szabadosan bánjak a történelmi idővonallal és a fejlődés mérföldköveivel, bár ebben is azokra a szakértőkre hagyatkoztam, akik előzékenyen a segítségemre voltak. A nyájas olvasó kissé talán csalódott lenne, ha tudná, hogy a brit sziget leválását az európai kontinensről manapság Kr. e. 9000 és 6000 közé szokás tenni.

Stonehenge vallási, csillagászati és építési gyakorlatáról semmit nem tudni biztosan, ezért ebben a fejezetben is szabadon válogattam a rendelkezésre álló számtalan teória közül.

Itt, és a szövegben másutt is időről időre elhelyeztem olyan történelmi információkat, melyek segíthetik azon olvasóim tájékozódását, akik nem annyira jártasak az angol történelemben. Ezek az utalások csak az eligazodást könnyítik, semmiképp sem tudományos igényű elemzések – nem is próbálnak ebben a színben tetszelegni.

Topográfia és Avonsford

Sarumban annyi a falu, sáncerőd és mindenféle természetes képződmény, hogy a teljes zűrzavart elkerülendő szükségesnek véltem egy fontos változtatást: Avonsford voltaképpen nem létezik. A térség valóságos helyeit és építményeit gyúrtam egybe, hogy ezt az elegyet valahol a Salisburytől északra hömpölygő Avon folyó völgyében helyezzem el – amit szintén az egyszerűség kedvéért kereszteltem Avon völgyének. Itt érdemes megjegyezni, hogy az Avonsfordba helyezett alábbi jellegzetességek valóban léteznek vagy léteztek, méghozzá Salisbury néhány mérföld sugarú körén belül: a vaskori farm és a római villa, a Paradicsom és Purgatórium nevet viselő földek, az útvesztő és a földsáncok, továbbá a harmattavak, kallómalmok, galambdúcok, urasági kastélyok és templomi páholyok.

Amikor egyes helyszínek a különböző történelmi időszakokban eltérő neveket viseltek, a legismertebbet választottam ezek közül, mint a Grovely Wood vagy a Clarendon Forest esetében. Longford kissé közelebbinek tűnik Clarendonhoz, mint a valóságban.

Salisbury utcanevei szintén sokat változtak az idők során, de ezzel az információval már tényleg nem akarom tovább terhelni az olvasót.

A szövegben szereplő egyéb települések – Salisbury, Christchurch, Wilton, Régi Sarum – éppen olyanok, mint a leírásaimban.

Családnevek és eredetük

A történet képzeletbeli családnevei közül a Wilson, Mason és Godfrey mind közkeletű, megtalálható szinte valamennyi angol városban. Az első kettő esetében a végső forma kialakulása megfelel a tényleges gyakorlatnak, csak az avonsfordi Godfrey-k esetében kitalált, bár ez sem idegen a normann eredetű nevek jellemző átírásától.

Ha már itt tartunk: egy évszázadokkal korábban valóban élt és Salisbury polgármesterének is megválasztott, mégis máshonnét származó Godfrey a történetben is megjelenik, és egyértelműen elkülönül az általam kitalált családtól.

A Shockley valamivel ritkább név, melynek kialakulása valószínűleg a leírtak szerint ment végbe.

Ami a jóval ritkább Barnikelt illeti: ez már az angol folklór része, mégis szeretnék hinni benne. A Porteus északon gyakrabban előfordult, sokszor Porteous formában. Latinból való származtatása merő spekuláció. A nevek sajnos nem vezetnek vissza olyan régre.

A családfák annál inkább. Az elmúlt évtizedekben a történészek és régészek Anglia számos részén mind több bizonyítékát találják folytonosságuknak. Habár nagy általánosságban igaz, hogy a szász betelepülés nyugat felé terelte a britonokat, semmi okunk feltételezni, hogy mindenki elhagyta korábbi lakóhelyét. Az elgondolás, hogy Sarum térségében ma is élnek olyanok, akik egészen a kelta vagy azt megelőző korokig vissza tudják vezetni vérvonalukat, talán nélkülöz minden alapot, ám nagyon is vonzó.

A dűne

Szándékosan választottam ezt a modern és ismerős formát (dune) Régi Sarum sáncerődjére, amit helyesen így kellene írni: dün.

Összegzés

Úgy vélem, egész Angliában nincs még egy hely, mely ennyire kézzel fogható és szemmel látható módon életben tartaná a régmúlt emlékeit, mint Sarum. A régészeti leletek, de még inkább a történelmi feljegyzések gazdagságát ismerve egy háromszor-négyszer ilyen hosszú regény se dolgozhatná fel a vidék teljes történetét.

Ilyen zavarba ejtően sokrétű történelmi múlttal szembesülve a szerzőnek nincs más választása: személyes preferenciák alapján dönt, s csak remélni meri, hogy sikerül átadnia valamennyit e hely kivételes varázsából.

Régi Sarum

Az út Sarumba

Eleinte, még Sarum kezdetei előtt, ridegebb és sötétebb idők jártak a világban.

Az északi félteke kiterjedt területeit – talán a teljes földgolyó egy hatodát is – roppant jégpáncél borította, mely befedte Ázsia teljes északi felét, Kanadát, Skandináviát és a leendő Britannia mintegy kétharmadát. Ha át is lehetett volna kelni ezen a gigászi jégkontinensen, az út bármely irányban akár nyolcezer kilométerre húzódhatott. Magát a fagyott víztömeget leírni sem lehet – vastagsága még a legkülső peremeken is elérte a tíz métert.

Déli irányban pedig ott húzódott a vigasztalanul sötét és kietlen tundra: a több száz kilométer széles szubarktikus öv.

Így festett ez a ridegebb és sötétebb világ valamikor húszezer évvel Krisztus születése előtt.

Miután az óriási jégkéreg magába foglalta a föld vízkészletének jelentős részét, a tengerek még nem álltak olyan magasan, mint a későbbi időkben – némelyek nem is léteztek –, ezért a déli földterületek élesebben csúcsosodtak ki a feneketlen hasadékok körül, melyek azóta rég eltűntek a beözönlő víztömeg alatt.

Az északi világban nagy némaság honolt. A jégre és a tundrára mintha véget nem érő csend telepedett volna, noha rettenetes szelek bömböltek, és hatalmas hóviharok tomboltak fékevesztetten e fagyos világban. A sarki tundrán néhol talán megtapadt az élet – a gyér növényzet, néhány falkába verődött szívós állat –, hogy a kietlen pusztából kihasítsa magának nyomorúságos életterét, ám a föld ezzel együtt kihalt maradt: sok-sok ezer kilométernyi sivatag, még a roppant sarki jégsapkában is, ahol minden életforma és a tenger, amely elszaporíthatta volna őket, belekövült a sosem változó fagyott víztömegbe.

Ilyen volt az utolsó jégkorszak. Sok másik előzte meg, ahogy bizonyára sok másik érkezik utána. Mégis, e nagy földtörténeti korok köztes időszakaiban jelent meg az ember, és jutott el az északi földekre.

Évek századai, ezredei peregtek le, mégsem változott semmi, legalábbis nem látványosan. Azután, úgy Kr. e. 10 000 tájékán, valami mégis elkezdődött: a jégsivatag külső peremén emelkedni kezdett a hőmérséklet. Nem olyan mértékben, hogy egy évtized vagy akár egy évszázad alatt is feltűnjön, a jégre sem gyakorolt érezhető hatást, de azért emelkedett. Teltek-múltak az évszázadok, s kicsit megint melegebb lett. Azután a jégsapka olvadozni kezdett. A folyamat még most is apránként zajlott: egy csermely itt, egy kis folyó ott; néhány méteres tömbök az egyik helyen, kilométeres jéghegyek másutt, letöredezve a kéreg peremein és jelentéktelenül a megmaradó fagyos kontinens roppant léptékeihez képest, mégis: az olvadás üteme lassan és kitartóan fokozódott. Új szárazföld, tundra emelkedett ki a jég alól; új folyamok születtek; jégtáblák sodródtak dél felé a tengereken, melyek szintje tovább emelkedett. A földfelszínen új erjedési folyamat indult be, s ahogy peregtek az évszázadok, a kontinensek arculata teljesen megváltozott a formálódó új szárazföldektől, a felszínükön teret nyerő új élettől.

Lassan az utolsó jégkorszak is elmúlt.

Így ment ez évezredeken át.

*

Valamikor, úgy hétezer-ötszáz évvel Krisztus születése előtt, az északi földek még ekkortájt is zord és barátságtalan nyarában egy vadász megtette a lehetetlennek hitt utat. Amennyire a mai nyelv képes visszaadni az akkori neveket, Hwll-nek hívták.

Amikor először hallott a tervéről, asszonya, Akun eleinte hitetlenkedve meredt rá, azután hevesen tiltakozni kezdett.

– Senki se jönne velünk – szállt vitába. – Hogyan találunk élelmet segítség nélkül?

– Egyedül is tudok vadászni – húzta ki magát a férfi. – Lesz mit ennünk.

Asszonya döbbenten csóválta a fejét.

– A föld, amiről beszélsz, nem létezik.

– De igen.

Hwll tudta, hogy így van. Az apja mesélt róla, s annak előtte az ő apja. Noha ő maga nem tudhatta, a hír már évszázadok óta csak terjedt és terjedt.

– Meghalunk – közölte Akun egyszerűen.

A hegygerincen álltak, alattuk a táborral: a rénszarvasprémből és hosszú botokból összetákolt nyomorúságos kis sátrakkal, melyeket a vadászcsapatot alkotó öt család a téli hó elvonultával állított fel. A gerincen túl, ameddig csak a szem ellátott, durva szürkésbarna fű végtelen tengere hullámzott, itt-ott egy-egy cserjével, törpe nyírfával vagy kőhalommal, amin a foltos zuzmó és szívós moha megtapadhatott. Szürke fellegek sodródtak a barna föld felett a dermesztő északkeleti szél hátán.

Így festett a tundra. Miután az előző sötét korok fagyott jégkérge kezdett visszahúzódni, egyetlen kietlen és gigászi térré olvadt össze a teljes észak-eurázsiai földtömeg. A mai Skóciától Kínáig terjengő roppant és néptelen területen – mely hőmérsékletét tekintve a modern kori Szibériához állt közel – az archeológusok által a felső paleolit korhoz, majd a mezolitikumhoz sorolt vadászközösségek követték a sivár pusztákon vándorló vadak útját. Zömök bölények, rénszarvasok, vadlovak és fenséges vapitik bukkantak fel a látóhatáron, majd tűntek el újra, hogy a vadászok sokszor napokon át a nyomukban járjanak, leöljék őket, és nekik köszönhetően túléljék a következő évszakot. Ezt a kíméletlen és kiszámíthatatlan életet élték az egymást követő nemzedékek százai.

Ennek a gigászi tundrának a legszélső északnyugati csücskében találta magát Hwll és asszonya.

A férfi jellegzetes vadász volt, nem tartozott egyetlen jól körülírható rasszhoz sem. Százhatvanhét centijével magasabbra nőtt az átlagnál; kiugró arccsontjai mélyén szénfekete szemek sötétlettek; barázdált és viharvert bőrének árkaival, hasadékaival, bordáival mintha megrajzolta volna az őket körülvevő vidék térképét. Megmaradt fogai sárgállottak, dús fekete szakállába ősz szálak keveredtek. Huszonnyolc évet ért meg, ami akkor és ott érett férfikornak számított. Rénszarvas vagy róka prémjéből készült kezdetleges ujjasát és nadrágját csontokból készült kampós szegek tartották egyben, miután az öltés és varrás mestersége idáig még nem ért el. Lábán puha őzbőr csizmát viselt. Nem ékesítette magát, így természetes módon olvadt bele a tundrába – maga is bizonytalan fajtájú, borzas, sötétbarna növénynek látszott, tetején hajának kusza bozontjával. Ha mozdulatlanul megállt hajításra emelt dárdájával, húsz lépésről göcsörtös fának lehetett vélni. Csak barázdált homloka és bokros szemöldöke alatt parázsló szemei árulkodtak óvatosságáról és értelméről.

Jól gondoskodott az övéiről, ügyes nyomkövetőnek ismerték vadásztársai, kiknek csapatában hosszú éveken át zavartalanul élt és vadászott, egy kelet–nyugati irányban hozzávetőleg ötven, észak–dél felé negyven mérföldnyi területen. Együtt űzték a vadat és halat, hajszálon függő életüket a vadászok felett őrködő holdistennőre bízták. Nyáron sátrakban éltek; télen föld alatti vackokat vájtak a domboldalakba, és ágakkal fedték be, hogy a durva hajlék megóvja őket a kihűléstől. Hwll tíz évvel korábban vette maga mellé Akunt, akinek öt gyermeket nemzett. Közülük kettő életben is maradt: egy ötéves fiú és a nyolcéves lány.

Most mégis egy végtelenül hosszú útra készült valami ismeretlen helyre! Akun kétségbeesetten rázta a fejét.

Hwll egyszerű indokkal szolgált esztelen tervére: immár három éve alig találtak vadat. Előző télen a kicsiny csapatuk kis híján meg is szűnt létezni, hiába kutattak a havon nap mint nap az árulkodó nyomok után, melyek elvezethették volna őket az élelemhez. Nap nap után csalódottan kellett hazatérnie, amikor csak egy magányos sarki róka nyomaira bukkant, vagy a térséget akkoriban még benépesítő lemmingek egyik csapására. A kis közösség a megelőző hónapokban összegyűjtött magvakon és gyökereken tengődött, csakhogy a készlet szinte teljesen kimerült. Hwll asszonyokat és gyermekeket látott, akiket elemésztett az éhínség, és kezdett kétségbeesni. Az időjárás nem könyörült rajtuk, a keserűen hideg és metsző északi szél egy pillanatra sem enyhült. Aztán végül meglátott egy rénszarvasfalkát. Az erejük utolsó maradékát felélő vadászoknak sikerült elválasztaniuk egy állatot, hogy leöljék – ez a szerencsés fordulat mentette meg őket a kihalástól. Az állat húsából táplálkozhattak, véréből hozzájuthattak a máskülönben hiányzó sóhoz. A sikeres vadászat dacára egy asszony és három gyermek így sem érte meg a tél végét.

Amikor eljött a tavasz, az olvadó hó felfedte a rideg, ingoványos pusztaságot, ahol elszórtan kis virágok és szikkadt fűcsomók nőttek. Az évszakok változásakor általában találkoztak bölényekkel, melyek a nyár első hónapjaiban a felföldeken sarjadó új mezőkön legeltek, ám idén hiába kutatták őket a vadászok, csak a nehezen befogható és rágós húsú vadlovakkal találkoztak.

– Ha nincs bölény, itt vége a vadászatnak – mondogatta magában Hwll.

Nyár elején, amikor a fakó napfény virágba borította a növényzetet, és a talaj szilárdabb lett a talpuk alatt, mind szélesebb, végül már húsz mérföldes körben kutatták a vadak nyomát, de alig-alig találtak valamit. A csapat máris éhezett, és Hwll biztosan tudta, hogy nem élnek túl még egy telet.

Ekkor hozta meg a döntést.

– Délnek megyek, melegebb vidékre – közölte a többiekkel. – Ha most indulunk, még a hó előtt odaérünk.

Ezt bátorításnak szánta, valójában ő sem tudta, mennyi ideig tarthat a hosszú út.

– Átkelek a nagy keleti erdőn – tette hozzá –, onnét azután délnek megyek, ahol gazdag a föld, és barlangokban élnek az emberek. Ki tart velem?

Merész kijelentésnek hangzott, hiszen nem alapult máson, csak egy ősi szájhagyományon. Elődjei elmondásából Hwll alapvetően egyszerűnek ismerte az őket körülvevő vidéket. Fenn északon – senki sem tudja, milyen messze – a föld még hidegebb és kietlenebb, amíg el nem érik a keletről nyugatra vonuló óriási jégfalat, ami olyan magas, mint öt ember egymás vállán állva, és nincs se eleje, se vége. Mögötte terül el a tündöklő fehér jégsíkság, ami vég nélkül egyre csak észak felé tör. Messze nyugatra ott a tenger, aminek szintúgy sehol nincs vége, délre pedig a tundra és a sűrű erdő, amíg el nem éri a tengert, amin megint csak nem tudnak átkelni. Három oldalról beszorítva, így hát délkelet az egyetlen vonzó kilátás – délnek haladni annyi napon át, amíg a nagy gerinc fel nem emelkedik, majd a túlsó oldalon napokon át tovább. Akkor keleti irányban más, alacsonyabb gerincek következnek, amíg egy enyhén lankás fennsík óriási rengetegbe nem vezet, ahol már biztonságban lehet követni a csapásokat. Így, a keleti erdőségen át, megkerülik a nagy déli tengert, a vadon végében pedig széles pusztaság kezdődik – ha ezt elérik, újra délnek fordulhatnak, és sok napon át tartó gyaloglással eljutnak arra a csodálatos meleg vidékre, ahol az emberek barlangokban élnek.

– Sokkal melegebb ott – hallotta apjától –, és jobb a vadászat.

Tűnjék bármily ködösnek, mindez megállta a helyét. Hwll azon a helyen állt, amit egykor Anglia északi csücskének neveznek majd. Messze északon az utolsó jégkorszak helyenként tízméteres jégtakarója kitartó ütemben vonult vissza és olvadozott tovább, pedig néhány évszázada még mostani táborhelyüket is beborította. Nyugatra terült el az Atlanti-óceán, és Írország szigetét leszámítva – amiről ekkoriban mit sem tudtak – a víztömeg zavartalanul hullámzott egészen Észak-Amerika partvidékéig, hogy még közel kilencezer évig senki ne kelhessen át rajta. Délnek a leendő ország középső része és Anglia alacsonyan fekvő déli síkságai feküdtek, még távolabb az öblös torkolatú Rajnával, mely más folyókkal együtt sok ezer éven át vájta ki a ma La Manche csatornaként ismert kis beltengert. Délkeletre ekkoriban még roppant szárazföldi híd vezetett, ami összekapcsolta a brit félszigetet az eurázsiai kontinenssel. Innét, a leendő Britannia keleti partjától csaknem négyezer kilométeren át, egészen a közép-oroszországi Urál-hegység hófödte csúcsaiig töretlenül terpeszkedett a végtelen és határtalan, helyenként sztyeppékkel tagolt rengeteg.

Az északi félteke vadászai már sok tízezer éve vándoroltak ezen a földterületen – az egymást követő jégkorszakok idején dél felé, majd a visszahúzódó jég nyomában megint északnak. Hwll ősei ennek köszönhetően számos földet bejártak – az orosz sztyeppét, a Baltikumot, az Ibériai-félszigetet és a Földközi-tenger medencéjét –, utazásaik emléke a nemzedékek közvetítésével hozzá is eljutott, és földrajzi ismeretei alapjául szolgált. Két évszázaddal korábban elődjei a kiterjedt keleti rengetegen át jutottak Britannia félszigetére, majd követték a vadat északnak, arra a területre, ahol Hwll most találta magát. Ily módon, amikor becsvágyó utazását tervezte a két és fél ezer kilométerre délre fekvő Földközi-tenger medencéjének melegebb vidékei felé, csupán ősei nyomában járt – bár, ha tudta volna, milyen messzire kell követnie, talán sosem indul útnak. Szerencsére csak annyit tudott, hogy a melegebb vidék létezik, és ideje megkeresni.

Merész tervet dédelgetett, amely akár józannak is tűnhet, ha nincs egy eredendően végzetes hibája, amiről éppúgy nem tudott, és ami még romba is dönthetett mindent.

Ám amikor aznap feltette a kérdést – „Ki tart velem?” –, a csapat tagjai szótlanul meredtek rá. Nemzedékek óta vadásztak, s valahogy mindig életben maradtak. Ki tudhatja, léteznek-e azok a melegebb vidékek, s ha igen, miféle ellenséges emberek lakják? Bárhogy próbálkozott, Hwll senkit sem tudott meggyőzni arról, hogy csatlakozzon hozzá – még ahhoz is több nap és még több elkeseredett vita kellett, hogy Akun duzzogva beadja a derekát.

Melegség áradt a napból azon a reggelen, amikor elhagyták a másik négy családot, akik szomorúan és abban a tudatban követték őket a tekintetükkel, hogy bármilyen nélkülözés várjon is rájuk, Hwll és a családja biztosan odavész. Öt napon át gyalogoltak délnek, ami könnyen ment a szilárd és száraz talajon, köröttük minden irányban a látóhatárig terpeszkedő tundrával. Csekély mennyiségű szárított húst vittek magukkal, némi bogyót, és a sátrat, amit Hwll és Akun közösen hordozott. Lassan haladtak, hogy két gyermekük megőrizze az erejét, ám így is tíz mérföldet tettek meg naponta – Hwll nem is várt többet. Lehetett bármily sivár, a tájat kis vízfolyások szabdalták, ezekben mindig fogott elég halat a családnak. A harmadik napon még egy vadnyulat is levadászott karcsú íjával és hosszú kovahegyű nyilával – egyik szemét mindig az égen tartotta, ahol egy felbukkanó sas vagy kánya a közelben lapuló élelemről árulkodhatott. Keveset szóltak. Még a gyerekek is hallgattak, mintha megéreznék, hogy minden erejüket latba kell vetniük, ha túl akarják élni az utat.

A fiú – zömök kisgyermek nagy, értelmes szemekkel – nem lépdelt túl fürgén, de végtelen eltökéltség látszott az arcán. Hwll remélte, ez elég lesz, hogy átsegítse a megpróbáltatáson. A lány, Vata, inas és vézna testével leginkább őzsutára emlékeztette. Jóval törékenyebbnek tűnt testvérénél, apja mégis gyanította, hogy kettejük közül ő a szívósabb.

Az ötödik napon elérték az első akadályt: a gerincet.

Fenségesen emelkedett a tundra fölé – roppant, több száz méteres természetes hídként, amely háromszáz kilométer hosszan tört előre Britannia keleti oldalán, mielőtt nyugat felé ívelve további háromszáz kilométeren át folytatódott, majd hosszú utazása végén újra délnek kanyarodva látta meg a tengert. Kevéssel előtte ez a jurakori vonulat megkerülte Britannia déli felének középső részét, a gigászi mészkőplatót, ahonnét más hosszan elnyúló gerincek sugároztak szét, akár egy óriáspolip csápjai. A történelem előtti időkben, és még jóval később is, ezek a vonulatok szolgáltak főútvonalak gyanánt, ahol az emberek vándoroltak – természetes és kezdetleges országutakként, melyeket maga a föld épített lakóinak.

A gerincről olyan fenséges látvány tárult eléjük, hogy még Akun is elmosolyodott ámulatában, amikor csatlakozott Hwll-hez. Hatvan mérföldre is elláttak, s miután továbbindultak idefent, erdős és bokros területeket érintettek, így le sem kellett ereszkedniük, hogy éjjelre menedéket keressenek. Mégis, ahogy teltek a napok és egyedül baktattak tovább, a kis családnak nehezére esett megőrizni kezdeti lelkesedését, de Hwll nem hagyta megingatni magát – csak komor arccal, némán és eltökélten vezette őket a gerincen, miközben próbálta maga elé képzelni a déli földeket, ahol meleg van és jó a vadászat. Időnként vissza-visszatekintett két gyermekére és Akunra, emlékeztetve magát arra, hogy miattuk vállalta ezt az embert próbáló kihívást.

Akun bármit megért. Már attól melegség járta át a testét, ha csak ránézett. Tizenkét éves korában ismerte meg. Egy másik csapathoz tartozott, mely vándorlásai során az ő földjükre érkezett. Ilyen találkozások nagyon ritkán estek meg, így okot szolgáltattak az ünnepre, ám mindenekelőtt a párcserére – az egyszerű vadászok az évszázadok tapasztalataiból azt szűrték le, hogy csak akkor tudják megőrizni erős vérvonalukat, ha más csapatok tagjaival párosodnak. Rátermett ifjú nyomkövetőként ő is asszonyt keresett, éppen ilyen szépséges leányt, aki már betöltötte a kort. Nem is tárgyalták meg az ügyletet. A két csapat együtt vadászott, s némi kovakő nyílhegyért cserébe az apa lemondott lányáról.

Akun mostanra huszonkét éves lett, már élete delén járt, mégis különbül nézett ki, mint a legtöbb szívós, viharvert asszony ebben a korban. Bőre is világosabb volt az övéknél. Dús sörényre valló barna haja talán zsírosan tapadt össze az esőtől, szeme azonban megmaradt szokatlanul halvány mogyoróbarnának, ahogy mostanság oly gyakran lebiggyesztett ajka is húsosnak és érzékinek. Megőrizte a legtöbb fogát, és arcát sem csúfították el még a ráncok, melyek egy napon aszályban kicserepesedett patakmederre emlékeztetnek majd.

Leginkább mégis a testével érte el, hogy Hwll zord vadászarca ellágyuljon a gyengéd mosolytól. Akun elfeledtette vele más asszonyok zömökségét és érdességét, simogatóan puha bőrének tapintásától felpezsdült a vére – még a lélegzet is a torkán akadt, ha csak mellének fenségesen ívelt formájára, nőiessége virágjában lévő kerekded és erőteljes testére gondolt.

A tundrai nyár egy csodálatos, bár túlságosan röpke időszakában, nem egészen egy hónapra felmelegedett az idő – ezekben a varázslatos napokban lemehettek a tájat keresztül-kasul átszelő vízfolyások valamelyikéhez, hogy együtt mártózzanak meg a hűs, szikrázó vízben. Ha asszonya kinyújtóztatta fenséges testét a meleg napfényben, Hwll a vérében pezsgő életörömtől és férfiasságának megújuló erejével egyenesen rávetette magát. Ilyenkor Akun mélyen zengő nevetése mintha magából a földből tört volna elő, mielőtt telt és bizsergetően érzéki ajkát az övéhez emelte.

Akun felért egy csodával! Tévedhetetlen ösztönnel találta meg a legjobb bogyókat és magvakat, ügyesen készített hálót a halfogáshoz. Hwll remélte, hogy megajándékozza még egy fiúval – de már nem itt a tundrán, fogadta meg. Előbb elérik a meleg vidéket.

Utazásuk huszadik napján történt, hogy Hwll és családja leereszkedett a gerincről, mielőtt folytatta útját kelet felé. A föld ellaposodott előttük, és egyre dúsabbnak tűnt a növényzet. Fák nőttek a patakok partján, hosszú nádszálak és fűcsomók hajlongtak a szélben. Hwll örömmel látta ezt a változást, bár a keletről érkező gyenge szél továbbra is hideg maradt.

Jól ítélte meg a gyerekeket. Vata nádszálvékonyan és görnyedten hajolt előre beesett arcával, mégis kitartóan lépdelt. A fiú viszont kezdte aggasztani. Három napja a hüvelykujját szopogatta menet közben, ami mindig rossz előjel. Előző nap kétszer is megtorpant azzal, hogy nem hajlandó továbbmenni. Hwll és Akun tudta, mit kell tenniük: ha egyszer is ráhagyják, a fiú megtöri utazásuk szigorú ütemét. Nem ringathatták abban a hitben, hogy megvárják. Hagyták hát ácsorogni, hadd nézze szüleit, amint kitartóan baktatva lassan eltűnnek a szeme elől. Végül Vata fordult vissza és rángatta magával. Amikor a fiú beérte őket, hatalmas könnycseppek csillogtak a szemében, és a nap hátralévő részében rá se nézett szüleire. Viszont többé nem is maradt le.

Aznap éjjel az erdő oltalmában táboroztak le, és Hwll két halat fogott a patakban. Akun vele szemközt ült, a kis tűz másik oldalán; a két gyermek szorosan hozzábújt.

– Milyen messze van az erdő? – tudakolta az asszony.

Az eddig eltelt húsz napban egyetlen rossz szót sem szólt az útról, amit annyira ellenzett. Minden erejével próbálta életben tartani a gyermekeit, Hwll pedig hálásan fogadta hallgatását, még ha tudta is róla, hogy a tiltakozás egy formája. A kérdés talán arra utalt, hogy most már készen áll kimutatni haragját, noha arca továbbra is kifejezéstelen maradt. Amúgy is fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy emiatt aggódjon.

– Még hat nap, úgy hiszem – felelte, és elaludt.

Öt nap telt el. Elértek egy másik gerincet, és átkeltek rajta. Számtalan vízfolyást kereszteztek, néhol a felázott föld is gátolta az előrejutást, Hwll-t mégis lenyűgözte a vidék folytonos alakulása. Bármily sivárnak tűnt is a puszta, jóval több növénynek adott otthont, mint az északi tundra, s bár most is üresség vette körül őket, mintha több vad élt volna erre. A gyermekeknek aligha tűnt fel a változás – mostanra még a fiú is túl kába lett a tiltakozáshoz; már a hüvelykujját sem szopta. Vatával akarat nélkül, merő megszokásból mozogtak, s csak meredtek maguk elé, mintha álmukban lépdelnének, mellettük az egykedvűen baktató Akunnal – de akkor is megőrizték a haladás kitartó ütemét, ha Hwll nem engedte nekik, hogy egy nap tíz-tizenkét mérföldnél többet tegyenek meg. Tartalékolniuk kellett erejüket az út utolsó szakaszára.

– Hamarosan látni fogtok egy óriási erdőt – ígérte nekik, és minden áldott nap, csak hogy bátorságot öntsön a szívükbe, elismételte nekik, amit az apjától hallott. – Sok különféle fa létezik, és sokféle vad, olyan különös madarak és állatok, amilyeneket még nem is láttatok. Csodálatos az a világ.

A gyerekek meghallgatták, azután üres tekintettel meredtek tovább maguk elé, ő pedig imát mondott a vadászok felett őrködő hold istennőjének, hogy igaza legyen.

A hatodik napon sújtott le a katasztrófa, méghozzá olyan irányból, ahonnét a vadász a legkevésbé várta.

Pirkadatkor tiszta és fagyos napra ébredt. Akun és a gyerekek még aludtak, prémekbe bugyolálva és összebújva egy cserje oltalmában. Felállt, és beleszagolt a levegőbe, mielőtt elnézett kelet felé, ahol a vizenyős napkorong lassan felemelkedett. Ösztönei azonnal tudatták vele, hogy valami nincs rendben.

Mi lehet? Eleinte azt hitte, a levegővel van valami – valami furcsa és megfoghatatlan –, majd arra gondolt, hogy talán egész más, és homlokát összeráncolva összpontosított. Végül meghallotta.

Egy ilyen távoli, alig hallható hang mindenki figyelmét elkerülte volna, ha nem olyan tapasztalt nyomkereső, hogy fülét a földhöz préselve három mérföldről érzékeljen egyetlen csörtető bölényt. Amit most hallott – ami miatt egész éjszaka nyugtalanul forgolódott –, távoli morajnak tűnt, mintha valahol keleten remegne a föld. A talajhoz simulva hegyezte a fülét, egy időre teljes mozdulatlanságba dermedt. Nem tévedett: az alig érzékelhető sziszegésbe olykor dörgő és robajló hangok szűrődtek be, mintha hatalmas tárgyak ütköznének egymásnak. Összevonta a szemöldökét. Bármi legyen is, nem állat keltette – még a bölények vagy vadlovak csordájába sem remegett bele így a föld. Értetlenül megcsóválta a fejét.

Felállt.

– A levegő – mormolta.

Tagadhatatlanul volt valami a levegőben. Hirtelen ráébredt, mi az. Csípős sósság érződött a szélben.

De miért érzi a só illatát egy erdő közelében? S mi lehet ez a furcsa morajlás?

Felkeltette Akunt.

– Valami nincs rendben – suttogta. – El kell mennem megnézni. Várjatok meg itt!

Egész délelőtt gyors ütemben haladt kelet felé. Mire a nap delelőre ért, tizenöt mérföldet hagyott maga mögött. A hangok kitartóan erősödtek előtte. Nem egyszer visszhangzó robaj is elért hozzá, miközben a sziszegés baljós zúgássá erősödött, mégis csak akkor gyökerezett földbe a lába döbbenetében, amikor felért egy kis kiemelkedésre.

Előtte, ahol a vadonnak kellett volna lennie, víz hullámzott.

Nem valami patak, sem folyó, hanem a vég nélküli víz: a tenger! A mozgásban lévő tenger, melynek hátán jégtáblák úsztak dél felé, amíg csak ellátott. Alig hitt a szemének.

A partvonal mentén kisebb letöredezett jégtáblák torlódtak fel a növénytakaró peremén, és hullámok törtek a szárazföldre – ezek sziszegését hallotta a távolból. Messzebb itt-ott óriás fák csúcsai szöktek fel, meredeztek a vízben, egy-egy kisebb jéghegy nekik ütközött, és megrepesztette törzsüket. Ezt is hallotta korábban, amikor még nem tudta mire vélni.

Szeme elé tárult a rengeteg kapuja, amit keresett, s vele a feltartóztathatatlanul délnek hömpölygő új tenger, amint széles csatornát vájt magának, elgörgetve az útjából minden földet, sziklát és fát.

Korábban is látott már jégtől felduzzadt tavaszi folyókat, ezért okkal feltételezte, hogy északon történt olyan gigászi olvadás, ami ekkora vízbőséget okozott. Akármi történt is, minden tervét meghiúsította. Az erdő, melyen át akart kelni, immár víz alá került; a keleti puszták és a délre fekvő meleg vidékek talán ugyanúgy. Ki tudhatta? Egy dologban lehetett csak biztos: a családjával itt sosem kel át. A nagy utazás becsvágyó terve dugába dőlt; hiába tettek ekkora erőfeszítést. Ha létezett is a keleti vidék, a víz útjukat állta.

Tehetetlen kétségbeeséssel rogyott le, a kaotikus jelenetre meredt, és próbálta összeszedni gondolatait. Volt min gondolkodnia. Eltűnődött, hogy mikor kezdődhetett ez az egész. Vajon továbbra is emelkedik a víz? Ha igen, hamarosan elárasztja ezt a dombot – talán még a gerincet is, amit hat napja hagytak maguk mögött. A gondolat megrémítette. Az a lehetőség is felötlött benne, hogy végül talán semmi sem marad. Talán így múlik el a világ.

Gyakorlatias emberként egész délután nem moccant arról a helyről, és amikor a nap lebukott, gondosan megjegyezte a víz pontos szintjét. Miután ezt megtette, vállára kerítette prémjeit, és kivárta a hajnalt.

Egész éjjel a mérhetetlen erőn tűnődött, ami előidézte ezt a vízözönt – mily hatalmasok is az istenek! A vadaktól hemzsegő erdő magányán merengett, ahogy a sötét víz maga alá temette. A gondolat valamiért mélyen megrendítette.

Reggel nem úgy látta, mintha a vízszint emelkedett volna, mégsem tágított. Türelmesen kivárt még egy napot és éjszakát, mialatt tüzetesen megfigyelte a nagy árvizet. A nap végére felfedezte az árapályt, megfigyelte legalacsonyabb és legmagasabb pontját, azután egész éjjel éberen ücsörgött a parton: szaglászta a sós tengeri levegőt, és hallgatta a sziszegést, ropogást, morajlást – egy jégkorszak lassú agóniájának hangjait.

A második reggelen megnyugodva nézett körül. Ha emelkedett is a vízszint, csak lassan tette – ha nagyhamar nem zúdul ide egy újabb áradat, marad ideje felvezetni családját egy magaslatra, ahol biztonságban lehetnek. Dermedt tagokkal felegyenesedett, és visszatért Akunhoz. Fortélyos vadászelméjében máris alakot öltött az új terv.

Hwll nem másnak lehetett szemtanúja, mint a brit sziget létrejöttének, a rengeteg pedig, amit át akart szelni, az északi-tengeri Dogger Banknél terült el. Az északi jégsapkáról leszakadó jégtáblák és jéghegyek olvadása egészen rövid – talán csak egy-két emberöltőnyi – idő alatt jutott el arra a kritikus pontra, amikor a tenger áttörte és elárasztotta azt a roppant földnyelvet, mely egykor Eurázsiához kapcsolta a brit szigetet. Nagyjából ekkortájt – bár nem lehetünk biztosak az időrendben – eltűnt a Doveri-szorost keresztező szárazföldi átjáró is, az egyik nagyobb britanniai mészkővonulat délkeletre húzódó nyúlványa. A föld, amelyen ősei átkeltek, megszűnt létezni, így Hwll röpke életének hátralévő részét már nem egy eurázsiai félszigeten töltötte, hanem az akkor születő szigeten – a sarki áradás nyomán létrejött Britanniában, melynek lakóit egész hátralévő történelmében elszigetelte és oltalmazta a zabolátlanul vad tenger.

Amikor elért Akunhoz, néhány szóban összegezte a látottakat.

– Akkor most visszafordulunk? – kérdezte asszonya.

Megrázta a fejét.

– Nem.

Ahhoz már túl messzire vetődtek, egyébként pedig nagyon is valószínűnek tűnt, hogy délre találnak olyan magaslatot, amit a tenger még nem foglalt el. Talán még vezet oda valamilyen út.

– Délnek megyünk a part mentén – döntötte el. – Talán valahol átkelhetünk.

Akun indulatosan meredt rá. Hwll tudta, milyen közel áll ahhoz, hogy kitörjön. Vata szemei besüppedtek, mégis inkább a fiú aggasztotta, aki most, hogy túljutott a testi kimerültségen, mintha már egészen máshol járt volna.

– Elhagy minket – állapította meg egyszerűen Akun.

Ő is tudta. A kisfiúból kezdett elpárologni a lélek – ha nem tér magához mielőbb, elveszítik. Nem először látott ilyet.

Akun magához ölelte mindkét gyermekét. Némán csüngtek rajta, azt is alig tudták, mi történik velük, csak a meghitt biztonságot keresték anyjuk melegségében, prémjeinek avas, mégis megnyugtató szagában. Szívből sajnálta őket, de akkor sem fordulhattak vissza.

– Továbbmegyünk – jelentette ki.

Nem adhatta fel.

Végtelennek tűnt az utazás, s éppúgy értelmetlennek is, hiszen keleten nem láttak mást, csak tajtékzó vizet. Tíz nappal később mégis megváltozott valami, ami okot adott a reménykedésre. Elhagyták a tundrát.

Lápokat és nagy erdőket kereszteztek. Sosem látott fák tornyosultak föléjük: szilek és égerek, kőrisek, tölgyek és nyírek, sőt fenyők. Mindet alaposan megvizsgálták, különösen a fenyőt, és a puha kérgéből szivárgó ragacsos gyantát szagolgatták nagy érdeklődéssel. Buján tenyésző szittyók keretezték a vizet, óriási csomókban zöldellt a vadfű. Állatok nyomai tünedeztek fel – egyik reggel, amikor Hwll halért gázolt be egy csermelybe, és a gyerekek követték, a nyomok a vízfolyással szemben felfelé vezették őket. Alig százlépésnyire két selymes, barna bundát viselő állat játszadozott a napsütötte folyóparton. Az utazók most először láttak hódot, és hónapok óta most először mosolyodtak el. Aznap éjjel ugyanakkor egy új hangot is hallottak – az erdőlakó farkasok vérfagyasztó üvöltését –, és rettegve bújtak egymáshoz.

Furcsa paradoxon, amit Hwll sehogy sem ismerhetett volna fel, de éppen az áradás, amely elvágta őket a melegebb déli vidékektől, gondoskodott az általa vágyott melegről azon a helyen, ahová eljutottak. Ahogy a távoli északon olvadozott a jégsapka, és ettől a tenger szintje emelkedett, vele emelkedett Britannia hőmérséklete is – kitartóan, további négyezer éven át. Miközben egykori otthona, a tundra a visszavonuló jég nyomában északnak terjeszkedett, alig háromszáz mérfölddel délebbre szinte néhány emberöltő alatt érezhetően melegebb lett – Hwll így anélkül érhette el a melegebb vidéket, az épp ekkor születő Britannia kellemes éghajlatú délvidékét, hogy át kellett volna kelnie a keleti rengetegen.

Dacára mindennek, még nem állt készen arra, hogy lemondjon álmai mesés déli vidékeiről, ahol a biztonság várta.

Olyannyira, hogy másnap súlyos hibát követett el. Miután egész délelőtt gyalogoltak, útjukat dél felé kiterjedt vízfolyás szegte, melynek túlsó partján tűnt eléjük a föld. Amilyen rögeszmésen kereste a déli vidéket, ki is jelentette:

– Ez a déli tenger.

Akun csak a fejét rázta.

– Szerintem inkább folyó.

Neki lett igaza: ekkor érték el a Temze torkolatát.

Két napon át követték a folyót a szárazföld belseje felé, mielőtt egy kis tutajjal már könnyedén átkelhettek rajta. Innét Hwll megint csak délkeletnek vezette kis csapatát.

– Ha valahol át lehet kelni – hajtogatta –, akkor csakis ott.

Ha a Dovert Franciaországgal összekapcsoló földnyelvet nem temeti el a tenger, igaza is lett volna, így azonban hat nappal később elérték a sziget délkeleti csücskének magas mészkőszirtjeit.

Ezúttal maguk előtt láthatták, amit mindvégig kerestek: a látóhatár peremén élesen kirajzolódott az európai kontinens magasba szökő szürke partvonala. Láthatták, de el nem érhették. Hwll és Akun csak elnéztek a majdani La Manche csatorna felett, és nem szóltak. Lábuknál hatvan méter mélységbe zuhantak a meredek mészkőfalak, talapzatukat a csatorna fehéren tajtékzó vizei ostromolták.

– Ez már biztosan az… – kezdte a vadász.

Akun bólintott. A távoli partok elvezettek a melegebb déli vidékek felé, az alant háborgó tenger azonban meggátolta őket abban, hogy valaha elérjék. A szirtek egykor nyilván a tengert átszelő egyik nagy vonulathoz tartoztak, csakhogy a Doveri-szoros tölcsérébe dél és nyugat felé beömlő víz elárasztotta őket.

– Tutajon átkelhetünk – adott hangot reményének a férfi, noha ő is tudta, hogy ez lehetetlen.

A tomboló tenger kétségkívül elpusztít bármilyen tutajt, amit építhettek. Éppen egész Európa talán legálnokabb és legveszélyesebb víztömegét látták maguk előtt.

Kutatásuk kudarcba fulladt. Vereséget szenvedtek. Eljött az ideje, hogy Akun magához ragadja a szót.

– Délnek nem mehetünk tovább – szögezte le. – Egyedül nem vadászhatunk. Más vadászokat kell keresnünk.

Igazat mondott, mégis… Hwll lebiggyesztette az ajkát. Még a kudarc pillanatában is azon járt az esze, hogy új tervet készítsen. Elérték a keleti partot, ezért biztosan tudta, hogy a víz abban az irányban elzárja előlük az utat, de vajon nem lehetséges, hogy nyugati irányba még vezet egy szárazföldi híd? Bár semmi oka nem volt ezt feltételezni, arra sem tudta rávenni magát, hogy feladjon minden reményt. S ha földnyelvet nem is találnak nyugaton, találkozhatnak egy másik vadászcsapattal. Szilárdan elhatározta, hogy keresnek egy magaslatot. Ha újabb áradat jön, ki tudja, mennyi földet önt el? Nem, semmiképp sem akart egy alacsonyan fekvő pusztán rekedni, amikor megjön a tenger. Esélyt akart, hogy felmenekülhessen a hegyekbe.

– Akkor megpróbáljuk nyugat felé – jelentette be.

Húsz további napon át kitartóan baktattak nyugatnak a morzsalékos mészkőszirteken, baljukon a tenger állandó morajától kísérve. Másnap a távoli partvonal lassan belemosódott a látóhatárba, estére mindenestül el is tűnt. Soha többé nem látták. Ha a szárazföld belseje felé tekintettek, néhol látták a parttal párhuzamosan futó hegyeket és dombgerinceket.

A történelem előtti idők Britanniájának viszonylag egyszerű földrajza, amit Hwll lassan kezdett megismerni, azóta is meghatározza a brit történelmet: északra jég és hegy, délen tenger, a kettő között gazdagon termő föld, amit az országot átszelő vonulatok roppant hálózata szabdal felföldekre és alföldekre. Britannia déli része, amit Hwll is keresztezett, három fő elem ötvözete: a vízé, a hordalékos földé és a mészkőé – fent fákkal szórványosan benőtt hullámzó dombgerincek, lent kiterjedt meleg erdők és mocsarak.

Akun már többször is felvetette, hogy néhány napra tábort verhetnének és pihenhetnének, de Hwll nem hagyta magát.

– Még nem lehet – emlékeztette asszonyát. – Más vadászokat kell találnunk, mire véget ér a nyár.

Azzal tovább tört előre.

Bizakodásra adott okot, hogy a jelek szerint nemrégiben más vadászok is jártak erre. Kétszer is rábukkantak az erdő közepén nyíló tisztásokra és a tüzek nyomaira. Egyszer egy törött íjra.

– Hamarosan megtaláljuk őket – ígérte Hwll.

A harmadik hét végén eléjük tárult a látvány, ami megerősítette Hwll legszörnyűbb félelmét és meghatározta hosszú utazásuk utolsó szakaszát. Óriási folyó torkolata hullámzott feléjük nyugatról, de oly impozánsan, szélesen és mélyen, ami egyértelművé tette, hogy nincs választásuk: a szárazföld felé fordulva követniük kell a vonalát. Ezen a helyen a folyó szinte párhuzamosan haladt a parttal, így néhány mérföldnyire maguk mögött még láthatták a déli mészkőszirteket.

Hwll nem sokkal ezután látta meg, amitől rettegett: öt-hat mérföldnyire délre megszakadt a szirtek vonala. A tenger betört, öblöt formált, majd kitöltötte vizével, ezzel elárasztva a partvonal és a folyó közötti alacsonyan fekvő területek tekintélyes részét. Elborzadva meredt a látványra.

– Látod, a tenger áttörte a hegyeket – magyarázta kapkodva Akunnak. – Mindenhol áttör. Minket még nem vágott el, de ha így megy tovább, ledönti a szirteket, és elnyeli az egész földet. Ezért kell magasabbra mennünk.

Jól gondolta. A következő évszázadokban a tenger újra meg újra áttört, elárasztotta a part menti területeket és elkoptatta a mészkövet. Idővel Dél-Britannia egész mészkőpadja eltűnt a habok alatt, és a víz mérföldekre kiáradt a földeken. A nagy Solent, melynek partján álltak, nemsokára teljesen beleveszett a tengerbe, Britannia eredeti partvidékének mészkőszirtjeiből pedig nem maradt más, csak egyetlen nagy rombusz alakú töredék – a Wight-sziget.

– Előbb le kell táboroznunk – emlékeztette Akun. – A gyerekek nem bírják tovább.

– Hamarosan – ígérte, de látta, hogy asszonyának igaza van.

Vata már a szemét sem nyitotta ki menet közben. A kisfiú aznap háromszor is felbukott.

Hwll végül felvette, és a vállára ültette.

– Hamarosan – fogadta meg.

A kis család – arccal még most is a lenyugvó nap irányába – a szárazföld belseje felé fordult, Hwll pedig tovább kutatta az alkalmas helyet.

*

Másnap felfedezték a tavat.

Először az alacsonyan húzódó kis domb keltette fel a figyelmüket, úgy öt mérföldnyire a parttól. Olyan helynek tűnt, ahonnét felmérhetik a területet, és legalább éjszakára letáborozhatnak. Amikor odaértek, meglepve és örömmel látták, hogy a lábánál, éppen a felé vezető úton, fél mérföld széles sekély kis tó terül el. Keleti végéből kis vízfolyás csörgedezett a tenger felé. Ahogy körbejárta a tavat, Hwll felfedezte, hogy észak felől egy, nyugatról további két vízfolyás táplálja. Az északi oldalán sík, kietlen láp feküdt.

A domb oltalmában a víz alig fodrozódott; a levegőben páfrány, iszap és sás édes illata terjengett. A tó felszínén szürke gém emelkedett fel, sirályok rikoltoztak. A szélárnyékban érezhetően melegebb volt. Nem telt sok időbe kis tutajt eszkábálni, hogy átkeljenek a vízen.

A dombtetőről Hwll elnézett a szárazföld belseje felé. A horizonton már alacsony, erdővel benőtt gerincek sorjáztak egymás mögött. Akunhoz fordult, és előremutatott.

– Arrafelé kell mennünk.

Két hónap maradt a nyárból. A hely alkalmasnak tűnt arra, hogy megpihenjenek és erőt gyűjtsenek.

– Tíz napig itt maradunk – döntötte el –, azután továbbmegyünk a szárazföld belseje felé.

Akun és a két gyermek megkönnyebbült sóhajjal ereszkedett le a domboldalon, a sekély víz partjára.

A tó varázslatos helynek bizonyult, és Hwll ujjongva látta, hogy vadakban bővelkedik. A domb oltalmazó karjával szinte körülölelte, menedéket kínálva az itt élő sosem látott állatoknak: hattyúknak, gémeknek, sőt pelikánoknak, melyek a víz peremén emelgették hosszú lábaikat. A mocsáron túl a nyílt terep tőzeges talaját hanga fedte – egyik reggel még a vadlovak csordája is átgázolt rajta, úton a fákkal benőtt északi gerincek felé. A folyóban hemzsegett a pisztráng és a lazac. Tutajával Hwll egy nap még a Solenten is átkelt, hogy elérje a tengerparti kis búvóöblöket, ahonnét kagylókkal és rákokkal megrakodva tért vissza. Aznap este mindet meg is sütötték a tűzön.

A gyerekek kezdték visszanyerni erejüket. Hwll egyik reggel mosolyogva nézte, ahogy Vata a kistestvérét kergeti a tószéli sekélyesben.

– Maradhatnánk télre – vetette fel Akun. – Van elég élelem.

Jól mondta, a domb lábánál téli menedéket építhetnek maguknak, Hwll mégis a fejét rázta.

– Tovább kell mennünk – erősködött. – Magasabbra kell jutnunk.

Semmi sem oszlathatta el félelmét, mellyel a tenger szörnyű erejére tekintett.

– A vesztünket akarod – csattant fel indulatosan Akun, de készen állt továbbmenni.

Hwll rendkívüli utazásának vége közelebb került, mint gondolta, de egyedül mégsem fejezhette be.

Mielőtt elhagyták a tavat, úgy döntött, felderíti útjuk első szakaszát, ezért egyik reggel felfelé indult a folyóparton, a dombról látható első gerinc irányába. A víz mentén csak szórványosan nőttek a fák, az alig tíz méter széles folyam szelíden hömpölygött mellette. Madarak tünedeztek elő a sás és szittyó szálai mögül, zöld folyami hínár hosszú csápjai tekeregtek a csillogó felszín alatt, még egy nagy, barna halat is látott, amint szinte karnyújtásnyira lebegett a vízben. Jó öt mérföldön át követte felfelé a partot, amikor nagy meglepetésére kis híján besétált egy táborhelyre.

A folyópart mentén tisztás nyílt. Két alacsony kunyhóját sárból, rőzséből és nádból tapasztották össze, meredek tetejüket fűvel fedték – mintha két óriási gomba nőtt volna ki a földből. A parthoz fatörzsből kivájt csónakot kötöttek.

Riadtan torpant meg. Tüzet nem látott, de a füst csípős szagát érezte, mintha nemrég oltották volna ki. A táborhely elhagyatottnak tűnt. Óvatosan lépett közelebb az egyik kunyhóhoz, amikor hirtelen észrevett egy görnyedt hátú kis embert, aki résnyire szűkült szemével alig tizenöt méterről, a nádas fedezékéből figyelte. Íjat tartott a kezében, a nyílvessző kovahegye egyenesen a szívének szegeződött. Egyikük sem moccant.

Tep, a táborhely gazdája, jó ideje figyelte már Hwll közeledését. Elővigyázatosságból az erdőbe rejtette családját, mielőtt ő maga is elbújt, s bár végezhetett volna a betolakodóval, mégis inkább a megfigyelése mellett döntött. Sosem lehet tudni, talán még hasznára lesz.

Amint idővel Hwll számára is kiderült, Tep óvatos és agyafúrt vadász volt, akiről e két tulajdonságát leszámítva semmi jót nem lehetett elmondani.

Keskeny szemével és hosszú orrával, hegyes állával és fogaival, szokatlanul rőtvörös hajával leginkább patkányra emlékeztetett, emellett akadt egy sajátos örökölt jellemzője: lábujjai olyan hosszúra nőttek, hogy kisebb tárgyakat is megragadhatott velük. Megátalkodott emberként sokszor minden ok nélkül a legkülönfélébb gazságokra vetemedett, egyetlen szavában sem lehetett bízni. Családjával nemrég még a kis tótól tizenöt mérföldnyire északra, a vadászok csapatában élt, de amikor egy vadászat után összekülönbözött társaival – akiket átlátszó módon próbált átverni a hús elosztásánál –, kivetették maguk közül. Pária lett ezen a vidéken, a szétszórtan élő vadászok közül többé senki sem közösködött vele – ám erről Hwll mit sem tudott.

Csupán jelezte, hogy békés szándékkal jött. Tep nem eresztette le íját, mindössze egy fejbólintással jelezte, hogy szólhat.

A következő néhány percben a két férfi felfedezte, hogy bármennyire különbözik is a nyelvük, kézjelek segítségével egészen jól megértik egymást. Hwll, aki feltétlenül számított a másik segítségére, beszámolt különös utazásáról.

– Egyedül vagy? – kérdezte gyanakodva Tep.

– Van asszonyom és két gyerekem – árulta el neki Hwll.

Tep lassan leengedte az íját.

– Menj előre – utasította. – Megnézem őket magamnak.

A nap végére Tep megismerkedett a jövevényekkel, és úgy döntött, bölcs dolog barátságot kötni az északról jött idegennel. Fiának egy napon asszonyra lesz szüksége; Hwll lánya talán megteszi.

Amikor megértette, hogy Hwll magasabban fekvő menedéket keres, számító szemében fény gyulladt.

– Ismerek egy ilyen helyet – biztosította Hwll-t. – Sok a völgy, tele vadakkal, de felettük ott a magaslat.

Kezével jelezte, hogy jókora magaslatról beszél.

– Sok napra.

– Hol? – kérdezett rá Hwll.

Tep láthatóan elgondolkodott.

– Távol – felelte végül –, és nem egyszerű az út, de én segítek. – Egy pillanatra elhallgatott. – Előbb vadásszunk – vetette fel –, azután megmutatom.

Bár Hwll nem tudta, hogy bízhat-e a kis emberben, ilyen ajánlatot egyetlen vadász sem utasíthatott vissza, és magányának végtelen napjai után nem is bánta, ha egy kis társasága akad.

– Még tél előtt fel kell jutnom a magaslatra – szögezte le.

– Megígérem, hogy úgy lesz – bólintott Tep.

Így kezdődött a tundra és a délvidék két vadászának különös kapcsolata. Tep négy gyermeket nemzett. Első asszonya meghalt, ezért nyugatra ment, és egy vadászcsapattól rabolt magának másikat, egy akkor még egészen kicsi lányt. Ullának hívták, és két gyermekét ő hordta ki. Kerek arcú teremtés volt nagy, barna, riadt őzikeszemekkel és vézna testtel. Gyermekeik apjukra ütöttek: hosszú ujjú lábaikon nesztelenül surrantak az erdőben, és ijesztő ügyességgel kapták el a kisebb állatokat.

Tep azt tervezte, bármi áron itt tartja Hwll-t és a családját, míg megállapodásra nem jutnak legalább annyiban, hogy a kislány egyik fiának asszonya lesz, ám lehetett bármily alattomos, az ajánlat a jövevények számára is előnyökkel kecsegtetett. Amint Hwll tábort vert a tisztáson, Tep megmutatta neki a legjobb halfogó helyeket. Egy nap még a néhány mérföldre nyugatra eső tengerpartra is elvitte, hogy mutasson az északinak valamit, amit még sohasem látott: egy osztrigatelepet. Rövid úton megtanította neki és a fiának, hogyan bukjon le az osztrigákért és hámozza ki a késével – a fiú olyan ügyesnek bizonyult ebben, hogy hamarosan Vidraként emlegették, mint a víz alatt tanyázó fürge kis állatokat, és a név rajta is ragadt. Aznap este a családok a tóparton belakmároztak a pisztrángból, kagylóból és osztrigából, amit egészben nyeltek le, míg a csillagok tükörképe ott reszketett a tiszta vízen. A tundráról érkezett család még sosem lakott ilyen jól, ezért Akun tudni akarta:

– Miért nem maradunk itt?

Hwll nem adott magyarázatot, csak másnap emlékeztette Tepet az ígéretére, hogy megmutatja neki a magasan fekvő földet. A fortélyos kisember ezúttal is kibújt alóla.

– Előbb vadásszunk szarvasra – erősködött. – Ha majd megöltünk egy szarvast, megmutatom neked a magaslatot.

Hwll nem örült a további késlekedésnek, de végül rábólintott a tervre.

– De aztán fel kell jutnunk a magaslatra, még a tél előtt – jelentette ki.

– Megígérem – biztosította Tep. – Teliholdkor együtt vadászunk.

Hwll ezért is ment bele a halasztásba. Lehetett bármily gyakorlott az északi tundrán, tisztán látta, hogy a déli erdőkben Tep jobban ért a vadászathoz.

A nyílt tundrán, ahol alig élt meg a vad, a férfiak csapatokba verődve napokig követték a prédát, hogy kifárasszák, mielőtt végeznek vele. Idelent Tep egyedül vadászott, hiszen az erdőben bőséggel termett mindenféle vad. Az őz, a fürge vadló, a nyúl, a szürke fogoly, a hattyú és a vadlúd mind-mind könnyű prédának számított – annál veszedelmesebbnek a vaddisznó és a barnamedve, vagy akár az olyan ragadozótársaik, mint a görény, a róka, a farkas, a borz, a hermelin vagy a menyét. A tisztás peremén földi szeder és boróka nőtt, bőséggel akadt emészthető növény és gomba. A patkányarcú, hajlott hátú férfi jól ismerte az összes állatot és növényt. Mindenről tudott, amit meg lehetett enni, ahogy arról is, hol található.

Változatos fegyvereket használt. A tundrán Hwll csak egyetlen dárdát és íjat hordozott; utóbbi nyílvesszője egyszerű pattintott kovaheggyel készült, amit úgy kötöztek a szárhoz. Tep különféle fejeket használt fegyverein – minden állathoz mást és mást. A simább nyílhegyeket gondosan kifaragta, hogy tökéletesen illeszkedjenek a vessző vájatába, ahogy némely dárdahegy is mélyedést kapott, melybe szorosan beleillett a szár. Halfogáshoz szakállas dárdahegyet használt, amiről nem tudott lecsúszni a zsákmány, ám Hwll mindennél többre tartotta a finoman megmunkált, gerelyszerű kis nyilakat, melyekkel Tep úgy végzett a rókákkal, hogy a bundájuk sértetlen maradt.

Más különbségek is akadtak. Tep ruhái az övével szemben jól illeszkedtek, mert bélhúrral öltötték össze. Nyáron egyetlen ujjast és ágyékkötőt viselt, télen hozzávette a hosszú bőrnadrágot, de akár rókának vagy szarvasnak is álcázhatta magát, ha az állat fejét arcára húzta. Ulla eközben olyan gyönyörű kosarakat font és fatálakat faragott, amilyenekkel Akun meg se próbálkozott volna.

Noha nem tudta, Hwll fajtája utolsó képviselői közé tartozott. Az északi félteke paleolitkori vadászai és a tundrák vándorai mindinkább háttérbe szorultak, ahogy a meleg déli erdők északnak terjeszkedtek, és a mezolitikum Tephez hasonló kifinomultabb vadászai átvették a helyüket.

Napok teltek el, míg a teliholdat várták, de Hwll gondot fordított rá, hogy jól kihasználja az időt: Teptől megtanulta, hogyan készítsen hasznosabb fegyvereket és agyafúrt erdei csapdákat, míg Akun elleste Ullától a kosárfonás mesterségét. Valami barátságféle kezdett szövődni a két család között, és Hwll-nek be kellett vallania, hogy a találkozásuk mindeddig csak előnyökkel járt számára.

A két férfi immár minden éjjel ott állt a folyóparton vagy lent a tónál, hogy elnézze az egyre kerekebb és fenségesebb holdat, a vadászok őrzőjét. Mindennél inkább az ezüst istennőt imádták, hiszen az állatok az ő évszakjait követve változtak – s vajon nem az ő fényénél vadásztak rájuk?

Múltak az éjszakák, majd, amikor végül telihold lett, elérkezett közös vadászatuk estéje. Eljött az ideje, hogy felkészüljenek és végrehajtsák a holdistennő által elvárt rituálékat.

A parton, a kis védett tó mellett raktak tüzet. Amint a hold magasra emelkedett az éjszakai égbolton, tükörképe megcsillant a víztükrön.

– Eljött, hogy igyon – suttogta Tep, s ahogy az ezüstkorong a víz felszínén reszketett, mintha valóban lehajolt volna a szomját oltani.

Míg a gyerekek tüzet raktak, a két férfi végrehajtott egy különös, ám annál fontosabb rituálét. Tep a feje fölé emelte egy előző évben megölt szarvas agancsát, majd nagyon lassan körbetáncolta a tüzet, miközben pontosan utánozta a vad finom lépteit, megtorpanását és ideges fejforgatását, ahogy a veszély jeleit fürkészte. Míg Tep tökéletesen játszotta a szarvas szerepét, amit a gyerekek szájtátva figyeltek, Hwll végtelen óvatossággal megkerülte a tüzet, mintha a kiszemelt prédához közelítene. Elmélyült odafigyeléssel próbálták el a vadászat minden apró részletét – hogyan találják meg, cserkészik be és terítik le a szarvast –, miközben az asszonyok és a gyerekek odaadó figyelemmel csüngtek minden mozdulatukon. A rituálé nem csak azt a célt szolgálta, hogy a gyerekekkel megismertesse az élelemszerzés módját. Amikor elpróbálták a vadászatot, egyfajta varázslatot hajtottak végre a holdistennő jelenlétében, hogy tudassák vele vágyaikat, ő pedig megadja nekik az áhított zsákmányt.

Tep akkora beleéléssel alakította szerepét, mintha valóban szarvassá változna, magába fogadná az állat lelkét, és feláldozná magát a vadásznak. A két férfi másnap abban a tudatban ölhetett, hogy a kiválasztott állat lelkét már a holdnak ígérték, csak a testét tartják meg maguknak. Semmit sem bíztak a véletlenre. Miután a szertartás véget ért, a kis csapat teljes hallgatásával is tudatosította, milyen fontos és ősi varázslatot hajtottak végre. Csak a tűz pattogott tovább, és a holdkorong folytatta néma vándorlását az égen.

Másnap délelőtt a folyó mentén néhány mérfölddel feljebb Hwll, Tep és Tep legidősebb gyermeke – egy tíz év körüli szikár fiú – megtalálta és megölte a fenséges szarvast. Miután elhurcolták Tep táborhelyére, a két asszony gyakorlottan megnyúzta, elválasztotta húsát a csontjaitól, és a vérét bőrtömlőkbe gyűjtötte. Aznap este lakomát ültek, de a hús nagy részét így is csíkokra vágták, és kiszárították a napon. A kis sziklamélyedésekben az elpárolgó tengervíz nyomán elegendő só maradt, hogy tartósítsák. Gondoskodásuknak hála, még hetekig ehető maradt.

A lakoma előtt a két férfinak végre kellett hajtania még egy fontos szertartást. Miután a húst lecsupaszították az állattetemről, az asszonyok átadták nekik a lenyúzott bőrt. Ebben helyezték el a szarvas szívét, és a többi helyet kövekkel töltötték ki, mielőtt összevarrták. Hwll és Tep együtt emelte a szarvasbőrt a fából kivájt csónakba, s amint a hold felkelt, evezni kezdtek a tó közepe felé.

Már besötétedett, és magasan állt a hold, mire elérték a rezzenéstelen víztükröt. Szótlanul eveztek be a közepére, ahol beborították a tetemet. Azonnal lesüllyedt a fenékre.

– A hold most már ehet is, nemcsak ihat – szólt Hwll áhítattal, azzal visszafordították a csónakot, és feleveztek, hogy elköltsék a rájuk váró lakomát.

A szarvas húsa az övék lehetett, de alakja és szelleme a holdistennőt illette, akinek az egész vadászatot köszönhették.

A két család jóllakott aznap este. A sült hús ínycsiklandó illata ott terjengett a folyó felett, s ahogy elnézte lármásan hancúrozó gyermekeit és elégedett feleségét, Hwll nagy kísértést érzett rá, hogy megállapodjon itt. Később, amikor befészkelte magát Akun még mindig fenséges testének meghitt melegségébe, mégis megerősítette korábbi fogadalmát.

– Megtalálom a magaslatot, és ott is jól élünk majd.

Tep már másnap reggel megkörnyékezte. Eljött az ideje, hogy beváltsa ígéretét, és megmutassa nekik a magaslathoz vezető utat, Hwll pedig máris azon tűnődött, ezúttal milyen fortéllyal próbálkozik.

Tep ezúttal egyenesen a tárgyra tért.

– A lányod, ő kell a fiamnak – jelentette ki. – Ha odaadod, megmutatom a magaslatra vezető utat.

Hwll elgondolkodott. Tep megszegte a szavát, de rosszabb követeléssel is előállhatott volna. A lányát valamikor úgyis oda kell adnia egy férfinak, Tep fia pedig máris ügyes vadász.

– Vigyél oda – állt elő egy másik ajánlattal –, és ha olyan, mint mondod, talán megkapja a lányom.

Hosszas hallgatás után Tep beleegyezett ebbe, így másnap mindkét család felkerekedett, hogy kövesse a folyót észak felé. Tep ráérős tempóban vezette a csapatot.

Jó föld vette őket körül: évmilliók során a visszavonuló víz szétterítette termékeny üledékét a sziklás-kavicsos pusztákon. Ahogy felfelé haladtak, Tep kitett magáért, és halat fogott nekik: pisztrángot, ízletes angolnát, sügért, csukát és kivételes ínyencségnek számító pért. Láthatóan arra törekedett, hogy új barátai kedvére tegyen.

Csak az nyugtalanította Hwll-t, hogy iszonyú lassan haladtak, egy nap öt mérföldet is alig tettek meg. Máris a nyár végén jártak. Elérik a helyet még a tél beállta előtt? – kérdezgette folyton az aprócska embertől.

Valahányszor ezt hallotta, Tep csak mosolygott, és a fejét csóválta.

Öt napon át araszoltak felfelé a folyó mentén. Az ötödik napon egy széles és lapos völgyben, lágyan felívelő lankák között találták magukat. Ezek aligha minősültek magaslatnak – Hwll ezért is lepődött meg, amikor Tep hirtelen odafordult hozzá.

– Ezen a helyen találkozik az öt folyó.

Akkor, közvetlenül maga előtt, Hwll is meglátta.

Mintha roppant, sok mérföld átmérőjű teknőt vájtak volna ki a tájból, hogy ötletszerűen szétszórt erdőkkel és lápokkal töltsék fel, keleten, nyugaton és északon a vonulatok félholdjával. Már innét is látni lehetett, ahogy a gerincek meredeken és jókora magaslatokba szöktek fel. Egy helyütt kiszögellést látott, másutt fenyegető sziklafalat. A hegygerincek középpontjában egyetlen fákkal benőtt szelíd domb furakodott a magaslat peremétől a földteknőbe, mögötte az átjáróval, mely a felföldeket szabdaló számtalan völgy egyikére nyílt.

– Három völgy van – fejtegette Tep. – Nyugaton, északon és északkeleten.

Mindhárom bejáratát megmutatta.

– Amaz – mutatott a középsőre – a három közül a legkisebb, az északi völgy bejáratát őrzi. Minden völgyből folyó ered, a nyugatiból mindjárt kettő is. A völgy bejáratánál ömlenek egybe. – Széles karmozdulatot tett. – Odalent valamennyi folyó egyesül, azután széles hurkot vet délnyugat felé.

Hwll láthatta a folyók által leírt jókora ívet a teknő közepén, mielőtt a víz továbbhömpölygött feléjük.

– Az ötödik folyó nyugatról csatlakozik be, valamivel feljebb – magyarázta Tep. – Látod, valahogy így.

Tenyerével felfelé a földre fektette bal kezét, és kinyújtóztatta mind az öt ujját.

– Mint egy tenyér. Itt vagyunk – mutatott a csuklójára.

Ez tökéletesen illett a tájra.

– Hát a magaslat? – kérdezte Hwll mohón.

– Ott előtted – mutatott Hwll a nagy gerincekre. – Ha felmászol északnak, mindenütt ott van. Napokba telik átkelni rajta.

Ez be is bizonyosodott, amikor két órával később mindketten ott álltak az északi gerincen, jó ötven méterrel a völgy felett. Minden irányban csodálatos látkép nyílt, Hwll legszívesebben mégis észak felé tekintett. Ameddig a szem ellátott, fákkal szórványosan benőtt gigászi felföld terült el, egyik gerinc a másik után, melyek közt csak a lágy szellő járt. Arcán széles mosoly terült el. Megkapta hát, amire mindig vágyott. Még ha lerombolta is a szirteket és elárasztotta az alacsonyabban fekvő területeket, melyeken át idejutottak, a tenger akkor sem érhet fel arra a magaslatra. Itt biztonságban lehetnek.

Visszatekintett a lápvidéken kígyózó folyókra és a felettük méltóságteljesen sikló hattyúkra.

– Itt telepedek le – mondta ki.

Rátalált Sarumra.

Arra a kiterjedt és néptelen fennsíkra, a mai Salisbury-síkságra, ahol Anglia déli részének valamennyi természetes szárazföldi útvonala találkozik. A hullámzó felföldről hosszú vonulatok sugároztak szét, délnyugatnak, keletnek és északnak, köztük az óriási jurakori hegységgel, ahol a tundráról idevezető útja kezdődött. Keletre egy másik hegylánc húzódott, amivel már találkozott – utolsó szakaszának csúcsáról tekintett le a Doveri-szorosra, ahol a tenger késpengeként metszette át. Ezek és más vonulatok ma is sok száz mérföld hosszan behálózzák a szigetet, és valamennyi innét, a Salisbury-síkság kerékagyából ágazik szét.

Hwll megigézve meredt a látványra.

– Mint a tenger – mormolta. – Mintha hullámokat vetne a föld.

Még inkább ámuldozott volna, ha tudja, kijelentése milyen közel áll az igazsághoz. A Salisbury-síkság geológiája nem túlzottan összetett: mintegy hatvanötmillió évvel korábban a síkság és Britannia déli felének nagy része még víz alatt állt, majd, amikor a krétakorban a tenger visszavonult, a névadó puha mészkő helyenként több száz méter vastag réteget vont a meglévő gerincek keményebb jurakori alapzatára. Ez a mészkőréteg alkotja a fennsík talaját, ám nemrégiben – mármint földtörténeti léptékben, úgy az elmúlt kétmillió évben – a szél, az egymást követő jégkorszakok és az őket elválasztó időszaki felmelegedések együttes munkája nagyon vékony és finom földes üledéket terített a mészkőre; majdan ebből a termékeny és vékony talajrétegből sarjadtak ki a fák. A Salisbury-síkság már Hwll korában is így festett.

Ám tűnhetett a hely bármily néptelennek, semmiképp sem ő volt az első vadász, aki eljutott ide. Az elmúlt negyedmillió évben számtalan ember birtokba vette a fennsíkot és a lenti völgyeket, s mielőtt eltűnt szem elől, bebarangolta őket mindenfelé apró nyomokat – nyílhegyeket, állati csontokat – hagyva a folyton változó talajban. Már ők is felismerték az egymáshoz kapcsolódó kis völgyek előnyeit.

– Olyan, amilyennek mondtad – jegyezte meg Hwll szárazon.

Immár tudta, hogy a csavaros eszű kis vadász szántszándékkal félrevezette, amikor azt hazudta, hogy a helyet nehéz megtalálni. Nyilván magától is ráakadt volna, ha csak felfelé indul a folyón. Nem csoda, hogy Tep olyan lassú tempót diktált! Átverte, nem kérdés, ám ugyanúgy az ígéretét is megtartotta, ő pedig semmit sem nyerhet azon, ha viszályba kezd az egyetlen vadásszal, akivel a tundra óta találkozott.

– Ha eljön az ideje – utalt arra a napra, amikor lánya eléri a serdülőkort –, a fiad eljöhet érte.

Azzal visszaindult az alant fekvő völgybe.

Másnap alaposan felfedezte a területet, különös tekintettel a dombra, mely az északi völgy bejáratát őrizte. Meredeken emelkedett, valóban úgy nyúlt ki a magas mészkőfalból, mint egy őrhely. A dombtetőről minden irányban lélegzetelállító látkép tárult elé, a lanka odalent mégis szelíden ívelt a folyópart felé.

– Ez az a hely – fordult Akunhoz, aki rábólintott.

Ezért itt, a domb délnyugati oldalán építettek maguknak hajlékot, alattuk az egymásba torkolló öt folyóval. A mögöttük felszökő domboldal egy kis üregénél építkeztek, ami előtt állt egy kiszögellés. Egyszerre szélvédett hely, bámulatos kilátással a vidékre. Az egymásba fonódó göcsörtös fák pedig további védelmet jelentettek.

Hwll meglepetésére Tep nem tért vissza saját folyóparti táborhelyére. Az igazság az, hogy az apró termetű vadász belefáradt már a számkivetettségbe, és örömmel szövetkezett olyannal, aki mit sem tudott viselt dolgairól. Így már másnap megkörnyékezte az északit, miután birtokba vette a dombot.

– Jobb, ha itt maradok, és veled vadászok – ajánlkozott fel, s bár Hwll a legkevésbé sem bízott benne, el kellett ismernie, hogy ebben van valami.

Két mérfölddel odébb, ahol a két nyugati folyó találkozott, Tep és a családja fura szedett-vedett kalyibákat tákolt a vízparton.

A két család ily módon foglalta el Sarumot, vadászott az élettől hemzsegő fennsíkon és a völgyekben. Hwll-t soha többé nem fenyegette az éhínség réme, ahogy odafent a tundrán, és ha nem is minden alakult úgy, ahogy eltervezte, végül rátalált a melegebb vidékre.

*

Így telepedett le a vadászok új közössége azon a helyen, ahol a folyók találkoztak. Persze nem voltak teljesen egyedül. Hét mérföldnyire keletre két másik család is hasonló tábort vert egy vízfolyás felett, a fákkal benőtt domboldalon, míg egy mocsár közelében – tíz mérföldre a folyó mentén, ahol Tep korábbi lakhelye állt – három szoros barátságban álló család népesítette be lápi kunyhóit, melyek hosszú lábaikon emelkedtek a víz fölé. Északra viszont kihaltnak bizonyult a felföld, bármily messzire kalandoztak is el.

Az akkori Britanniában már ez is kiemelkedő népsűrűségnek számított, minthogy az egész szigeten összesen nem élt ötezer ember.

Sarum a csodák földjének bizonyult. A két család egész évben elegendő élelmet talált a közeli völgyekben, így nem kellett szüntelenül vándorolniuk. Az erdőkben bőséggel akadt őz, a fennsíkon vadlovak és vapitik nyargalásztak, olykor bölények és rénszarvasok is idetévedtek. Egyszer-kétszer a lomhán mozgó barnamedvék is felbukkantak, és a fák közt farkasok éltek, bár azok általában kerülték az embert. A folyón hattyúk úsztak, az öbölben gólyák, pelikánok és szürke gémek, bár utóbbiak közel sem ízlettek annyira, mint az ínycsiklandó foglyok és bíbicek. Szép számmal akadtak hódok, rókák, borzok, és olykor a környéken élő valamennyi család összefogott, hogy levadásszon egy-egy villogó agyarú, ám fenséges húsú vadkant. A lankákon Akun talált borókát, kökényt és galagonyát; a folyókban Tep fogott pisztrángot, lazacot, csukát, sügért, pért és angolnát. A vadászok változatos étrenden éltek.

Sok állat persze még hiányzott a képből – nem voltak például háziegerek, bár mezei társaik már fel-felbukkantak az erdőben. Nem léteztek patkányok, sem birkák, sem háziasított sertések és marhák, sem fácánok, s bár a réteken vadnyulak ugrándoztak, a házinyulat csak hat és fél ezer évvel később hozták be a normannok.

Fából is sokféle nőtt – tölgy, kőris, éger, fenyő –, és akadt bőven agyag. A mészkőbe mindenütt kovatelérek ágyazódtak, amit felhasználhattak a nyílhegyek készítéséhez – egy helyütt pedig különösen: a fennsíkon, a völgytől alig néhány mérföldnyire keletre, ahol egy földteknő kis természetes külszíni kovabányához vezetett. Hwll-nek és Tepnek alig kellett leásnia, hogy kitermelje a csodálatos kőzetet.

Akunnal nem hagyták el teljesen a tundrán megismert életformát. Egyiküket sem lelkesítette a fülledt kis kunyhó, amiben Tep egész évben lakott. Télen nagy, szögletes barlangot vájtak a domboldalon, bejáratával a cserjék és nádas felé, hogy bent tartsák a meleget, amikor azonban eljött a tavasz, sátrukat a völgyre tekintő meleg lankákon verték fel, és felemelték lapjait, hogy a szellő a tavaszi levelek és nyári füvek édes illatával átjárhassa otthonukat.

A telek errefelé is keservesen hosszúra nyúltak, a keleti szél is ugyanolyan rettenetes hóviharokat kavarhatott a fennsíkon, mint amilyeneket északon éltek meg, a bódítóan meleg tavasz azonban nem is emlékeztetett az északon megélt átmeneti kis könnyebbségre: az olvadt hó ilyenkor tiszta vízfolyásokban tört utat a fennsíkról a völgyek felé, és a domb lábánál a kis folyó egyszeriben tomboló-bömbölő folyammá dagadt, és a hosszú, zöldellő nádszálak, melyek máskor csak ernyedten lengedeztek a sodrásban, szinte elfeküdtek a délnek robajló víztömeg alatt, mely magával hordozta a mészkő és sár nehéz, termékeny üledékét.

A tundráról származott, ezért Hwll mindenekelőtt a komor és néma felföldön szeretett kóborolni. Felhőtlen nyári napokon gyakran úgy érezte, kinyújtott kezével elérhetné az eget, amikor pedig beköszöntött a tél, és a metsző keleti szél leverte a havat a fák koronájáról, a hely még inkább emlékeztette a végtelen és kérlelhetetlen tundrára, amit egykor olyannyira szeretett.

Hwll és Akun mégis az érkezésük utáni nyár közepén fedezték fel a vidék egyik legnagyobb csodáját. Egy napos délutánon együtt kószáltak a fennsíkon, s miután megtettek néhány mérföldet észak felé, a szelíden lejtő domboldalon jókora tisztásra érkeztek – mintegy harminc évvel korábban alakította ki egy csapatnyi vadász, akik éveken át itt táboroztak, és körben kivágták a szomszédos fákat. Virított a kankalin és a törékeny patkócím, Hwll-t mégis a föld különös kék árnyalata döbbentette meg, amilyet korábban még nem látott. Mi lehetett? Akun válaszolta meg a kérdését, amikor kacagva a tisztásra szaladt, és összeverdeste tenyerét. A kék mező a szeme láttára bomlott szét: százezernyi kéklő pillangó rebbent fel ijedten, heves szárnycsapásaival szinte elvakította őket. Égszínkék és ezüstkék boglárkák sajátították ki otthonukként a kis tisztást. Ahogy Akunt a kéklő szárnyak felhőjében látta, Hwll szívében újraéledt a régi boldogság. Odaszaladt hozzá, lefektette a mezőre, és szenvedélyesen a magáévá tette.

Három éve éltek békében a családok, és Hwll széles, csontos arcára még mélyebb ráncokat vont az elégedettség, ahogy felcseperedő családját nézte. A fiú, Vidra, erős, testes, eszes és tettre kész legény lett; Tep gyerekeihez verődve vadászott a lenti völgyekben, és hamarosan éppoly ügyesen űzte a kisebb vadakat, mint bármelyikük. A kislány, Vata, anyja gyönyörű mogyoróbarna szemét örökölte, s mire betöltötte a nyolcadik évét, már olyannyira Akunra ütött, hogy Hwll nevetésben tört ki, ha csak a társaságában lehetett. Egyedül azt bánta, hogy odaígérte Tep fiának, aki minden ízében olyan ádáz és megbízhatatlan fickónak ígérkezett, mint az apja, de miután a szavát adta, semmit sem tehetett. Ezt az egy bánatát leszámítva semmi sem állt boldogsága útjába, amikor új életük második évében azt látta, hogy Akunnak újra gyermeke lesz. Azon a nyáron meg is született második fia. Úgy tűnt, hogy a hold istennője, akinek minden évben állatot áldozott, gazdagon megáldotta őt és a családját.

Ami Tepet illeti, örült, hogy végre nem kell számkivetettként élnie. Gyakorta vadászott együtt Hwll-lel, máskor eltűnt a folyón a csónakjával, és néhány nappal később pelikánhússal vagy más finomsággal tért vissza, netán valamelyik vízi madár színes tollaival, amit felesége szívesen belefont a kosaraiba. Ulla élete másként nem sokat változott. Olykor bevérzett szemmel bukkant fel, és magán viselte a verések nyomait, melyeket Tep időről időre kiosztott neki, de csak nagyritkán panaszkodott keserves élete miatt.

Már negyedik éve éltek közösségben, amikor nyáron olyan esemény történt, ami kis híján romlásba döntötte mindkét családot.

Az előző tél kivételesen hosszúra nyúlt, és még a közepén se jártak, amikor Ulla megbetegedett. Alig töltötte be a huszadik évét, de az átható hideg és az örömtelen nehéz élet megtette a magáét – úgy tűnt, nem marad életben. Tep és a gyerekei a maguk nemtörődöm módján gondozták, de hamarosan beteges némaságba burkolózott, és nem adta jelét a javulásnak. Néhány nap után Akunra bízták, aki mellette ücsörgött a kis kunyhóban, ahol Tep magára hagyta, hogy tartsa életben a tüzet és meleg erőlevessel táplálja a beteget – az egyetlen étellel, amit le tudott nyelni. Az asszony másként is vézna teste tovább aszott, és sokszor magatehetetlenül rángott. Akun csak a fejét ingatta, amikor Hwll az állapotáról érdeklődött. Amikor tél közepén három egymást követő napon akkora hóvihar tombolt a felföldön, hogy még a két mérföldre eső folyópartig sem jutott el, Akun azt gondolta, hogy a magára hagyott Ulla meghalt, de aztán valahogy mégis életben maradt. A szívós életerő, amivel túlélte Tep és a családja rossz bánásmódját, a könyörtelen hidegen is átsegítette, és a nagy hóvihar után lassan a gyógyulás jeleit kezdte mutatni.

Miután Akun oly áldozatosan gondoskodott Ulláról, új – ha nem is szívesen fogadott – barátság éledt közte és Tep között. Egy kora tavaszi napon Akun így is meglepődött, amikor a görnyedt kis vadász megjelent a dombon, és ünnepélyesen egy nagy halat nyújtott felé.

– Neked – adott magyarázatot. – Amiért gondoskodtál Ulláról.

Akun baráti mosollyal fogadta a hálaajándékot, s ahogy a szokás megkívánta, hellyel kínálta Tepet a tűz mellett, és ételt adott cserébe.

Néhány nappal később a férfi újra megjelent, ezúttal egy másik hallal és egy vadnyúllal. Akun nem tudta, illendő-e elfogadni az ajándékokat, de nem akarta megbántani a férfit, ezért elvette, és széles mosollyal megköszönte.

Ezután már egyre többször találkozott vele: Tep váratlanul felbukkant a dombtetőn vagy a lenti völgyben, s miután sok időt töltött Ullával, aki áhította a társaságát, sehogy sem kerülhette el a menyétarcú vadászt. Fokozatosan egyre közelebbi ismeretségbe kerültek, ami láthatóan a férfi örömére szolgált, ezért időről időre újabb ajándékokkal kényeztette. Amikor megkérdezte Hwll-től, hogy illendő-e elfogadnia ezeket, a férfi csak megvonta a vállát.

– Tep velem vadászik. Jobb, ha barátságban vagyunk.

Ezután többet nem hozta fel előtte a kérdést.

Egy késő nyári reggelen történt, amikor Hwll egy szarvas nyomába eredt Vidrával, hogy Akun a táborban ráhagyta kicsinyét Vatára, és lement a völgybe. Keletre az erdőben sok cserje nőtt, és tudta, hogy mostanra beértek a bogyóik. Ahogy arrafelé haladt, olyan érzése támadt, mintha követnék, de hiába torpant meg és nézett vissza többször, senkit sem látott. A kis tisztást választotta a bogyószedéshez, ahol burjánzott a földi szeder, és már tele is szedte a magával hozott egyik kosarat, amikor hirtelen ráeszmélt, hogy Tep vele van a tisztáson. Úgy lopódzott oda, és most mellette állt. Aznap reggel láthatóan megfürdött a folyóban, így máskor szurtos teste és bozontos szakálla nem bűzölgött úgy, mint szokott. Lángoló vörös haja csomókban ágaskodott a fején.

Noha a férfi meglepte, szokott nyugalmával köszöntötte, pedig riasztónak találta a viselkedését, és ahogy követte, amikor továbbhaladt a bokrok mentén. Tep nem szólt, ő pedig nem tudta, mit tegyen. Aztán, ahogy felnyúlt a magasabban növő bogyókért, az alattomos kis fickó kinyújtotta a kezét, és megragadta a mellét.

Megdermedt. Habár még ő is magasabb és testesebb volt a szikár vadásznál, félt az erejétől.

Ha a teste mozdulatlanná dermedt is, gondolatai fürgén jártak: nyomban felismerte, milyen veszélyes helyzetbe kerültek. Azzal, hogy megpróbálja elorozni egy másik vadász asszonyát, Tep kiprovokál egy várhatóan halálos párharcot, s ha csak nem tervezte el, hogy megöli Hwll-t – ami valószínűtlennek tűnt –, aligha vállalt volna ekkora kockázatot. Nyilván azt hitte, Akun örülni fog illetlen közeledésének. Villámgyorsan végigperegtek előtte korábbi találkozásaik képei: nem egyszer, de számtalanszor rámosolygott, és elfogadta az ajándékait, szívélyesen fogadta, amikor a táborhelyükre látogatott, és Ulla jelenlétében is sokszor váltottak szót. A férfi láthatóan elkövette a hibát, hogy bátorításnak vette baráti megnyilvánulásait, ezért tette meg ezt a döntő lépést. Cselekednie kellett, mielőtt túl késő lenne.

Szándékosan kifejezéstelen arccal Tep felé fordult, és gyengéden, de határozottan megragadta a csuklóját, hogy lefejtse a melléről, és közben komolyan megrázta a fejét. Nem szólt, mert nem bízott magában, hogy megtalálná az alkalmas szavakat. Remélte, hogy ennyi is elég lesz.

Nem lett. Tep hosszú hónapok óta ábrándozott a dombon élő formás asszonyról; Ulla betegsége csak felszította vágyát és mohóságát. Számító és elővigyázatos emberként kellett neki egy kis idő, amíg meggyőzte magát, hogy Akun bátorításnak szánja szívélyességét, és most már nem hagyta magát eltántorítani. Először hitetlenkedve fogadta a visszautasítást, azután szeme résnyire szűkült. Lassan újra felé nyúlt a kezével.

Akun ekkor óriási hibát követett el. Ahelyett, hogy megőrizte volna nyugalmát, páni rémületbe esett. Utálkozva félreütötte a férfi kezét, azután megvetően az arcába is köpött.

Már tudta, hogy rosszabbat nem is tehetett volna. Tep arca eltorzult a megalázottságtól és haragtól, szemében dühödt vágyakozás égett, s mielőtt Akun bármit tehetett volna, a férfi lebukott karjai alá, átkarolta a derekát és ijesztő könnyedséggel leteperte a földre. Aztán egyetlen álnok mozdulattal letépte válláról a bőrujjast, lecsupaszítva még mindig telt és igéző melleit. Ajka görcsösen megrándult a vágyakozástól.

Akun vadul küzdött, már nem gondolt másra, csak a menekülésre. Minden erejével a férfi arca felé lendítette öklét, s ahogy oldalról betalált, le is terítette, de csak egyetlen pillanatra – mielőtt még felkelhetett volna, támadója előrántotta hosszú csontpengés vadászkését, és bősz üvöltéssel rávetette magát. Most már érezte az inas karokban lappangó szilaj erőt, ahogy a férfi a földhöz szegezte, ahogy arcához préselte kis menyétfejét, és torkához a kését. Tudta, hogy semmit sem tehet.

Csak úgy menekülhet meg, ha sikerül lenyugtatnia a férfit, ezért szántszándékkal hagyta elernyedni a testét. Haragját leplezve végigfuttatta ujjait a férfi görnyedt testén, ahogyan Hwll-t is simogatta, sőt felhúzta egyik térdét, mintha alig várná, hogy magába fogadja. Érezni kezdte, ahogy a férfi fokozatosan lazít a szorításon, de azért még nem mondott le óvatosságáról, ezért kivárt. Amikor a férfi fölé emelte arcát, még egy mosolyt is kipréselt magából – ezzel végül sikerült elaltatnia gyanakvását. A férfi önelégült vigyorral szétfeszítette combjait és közéjük furakodott, ő pedig még eközben is úgy tett, mintha bátorítaná. Ahogy arcán szétáradt a diadalittas mosoly, a férfi elengedte a kést.

Mielőtt még alattomos eszével felfoghatta volna, Akun máris a markába kaparintotta, azután minden erejével a férfi arca felé hasított vele. Fájdalmas üvöltés hallatszott, amint Tep az arcát markolászva hátravetette magát. A penge átmetszette a jobb szemgolyóját.

Akun vissza se nézett. Míg a férfi gyötrelmek közt fetrengett a földön, berohant az erdőbe, és egyik kezével tovább szorongatta a kést, míg a másikkal magára rángatta ruháját. Nem állt meg, amíg fel nem ért a táborhelyre, ahol aztán Hwll visszatértéig őrt állt az íjjal és egy tegezre való nyíllal, arra az esetre, ha Tep követné.

Mint kiderült, emiatt nem kellett aggódnia.

Már késő délutánra járt, mire Hwll megjött. Még most is dühtől és félelemtől reszketve számolt be neki a történtekről.

– Meg kell ölnöd – követelte –, különben ő öl meg mindkettőnket.

Hwll arca elsötétedett a dühtől. Először ösztönösen azt akarta tenni, amit asszonya kért. Azután elgondolkodott.

A gyéren lakott térség vadászainak körében élt egy egyszerű kimondatlan szabály: a családok közötti viszályokat mindenáron kerülni kell. Kevesen vannak, drága az élet; minden nemzedéknek egymásra kell találnia. Ha megöli Tepet, és viszályt szít a családok között, akkor Tep fiai felnőttként bosszút akarnak majd állni, így néhány év alatt mindkét család kihalhat. Megrázta a fejét: ezt nem engedhette. Az önfenntartás ösztöne békét követelt a végtelen teret benépesítő elszigetelt közösségek között.

– Meggondolom, mit tegyek – döntött végül.

Egész éjjel a sátor előtt ücsörgött, hogy megeméssze ezt a rágós problémát.

Pirkadatra egyértelmű lett számára, hogy csupán egy megoldás létezik, ezért kora reggel dárdát meg íjat ragadott, és az erdőn át puha léptekkel Tep táborhelye felé vette az irányt. Óvatosan lépdelt. Tep nyilván számít a megtorlásra – vagy rejtőzködik, vagy megpróbálja tőrbe csalni. Széles ívben megkerülte a folyóparti táborhelyet, mielőtt közelebb merészkedett.

Mint várta, a kunyhókat elhagyatottan találta, bár Tep fatörzsből kivájt csónakja ott ringott a közeli folyóparton.

Gondosan választotta meg helyét, hogy ne kerülhessenek a hátába, majd dárdáját maga mellé, íját a combjára fektetve várakozni kezdett. Érezte, hogy Tep a közelben van, és figyeli, de nem látta nyomát. Eltelt a reggel, a nap delelőre hágott, majd lassan ereszkedni kezdett, mégsem moccant semmi, csak a folyón sikló hattyúk. Nem hallatszott más, mint a madarak csivitelése és a szél neszezése a fák között, Hwll mégis abban a tudatban várt, hogy türelme előbb-utóbb kifizetődik.

Már benne jártak a délutánban, mire Tep előkerült. Lassan lépett elő a göcsörtös fák közül, léptei el-elakadtak, mintha nem bízna magában. Amint közelebb került, Hwll már látta, hogy nem ok nélkül ilyen bizonytalan: jobb szemüregére vastag kérget vont a megalvadt vér. Ezzel soha többé nem lát.

A két férfi némán méregette egymást, mindkettő felkészült a másik támadására. Végül Hwll törte meg a csendet.

– El kell menned – közölte egyszerűen. – Menj vissza a folyóhoz!

Mindketten tudták, hogy ez az egyetlen megoldás.

Tep elgondolkodott.

– A fiam és a lányod… – próbálkozott.

– Nem.

Hwll megrázta a fejét. Talán Tep fiának ígérte a kis Vatát, de az adott szó többé nem kötelezte, és cseppet sem bánta, hogy a viszály felszabadította a kötelék alól. Egy ideje már kiszemelt magának valakit a keleti vadászok táborában – életvidám, az övéhez hasonló fiút, aki utoljára már eljött az apjával, amikor összegyűltek a vadkanvadászatra.

Tep egy hosszú pillanatig nem szólt. Akkor sem szállhatott vitába Hwll döntésével, ha már másodszor vetették ki egy közösségből, és tudta, hogy a fiainak így aligha lesz esélyük asszonyt találni. Valami mást forgatott a fejében.

– Amikor majd eljön a bölény a magaslatra… – kezdte. – A fiaim…

Amióta megérkeztek erre a helyre, a folyók találkozásához, minden év csúcspontja késő tavasszal érkezett el, amikor ő és Hwll – általában más környékbeli vadászok segítségével – becserkészte a fennsíkon a bölényt, ami csakis ebben az évszakban és rövid időre bukkant fel északnyugat felől. Ilyenkor izgalmas és veszedelmes kalandra indultak, néha napokig jártak az ormótlan vad nyomában. A vadászatnak ez a formája állt legközelebb ahhoz, amit Hwll odafent a tundrán gyakorolt, bár Tep ugyanúgy kitűnt benne, és láthatóan a fiai is örökölték tehetségét. Ilyen vadászatra senki sem vállalkozhatott egyedül, ezért Tep okkal aggódott, hogy a fiait ebből a körből is kizárják.

Hwll mérlegelte a kérdést. Tudta, milyen keserves csapás ez a kis vadásznak, ha többé nem is akarja látni ezen a környéken.

– Minden második évben egy hónapig itt táborozhatsz – engedett végül. – A fiaid vadászhatnak, ha értük küldök, de te nem jöhetsz a táborhelyünkre, és ha még egyszer meglátlak Akun körül, a többi vadásszal végzünk veled.

Tep nem kételkedett benne, hogy Hwll beválthatja a fenyegetést – a többi család nagy tiszteletben tartotta, és ha értesülnek a történtekről, nyilván őt támogatják. Meghajtotta a fejét.

– Erről nem beszélünk többet – zárta le a tárgyalást Hwll. – Kétévente eljöhetsz a bölényért. Érted küldök.

Így vált külön a két férfi útja, és így gátolta meg Hwll a további vérontást. Akun haragudott, amiért Tep élve megúszta, de el kellett fogadnia Hwll bölcs döntését.

Új szakaszába lépett hát a vándor és kis családjának élete. Hwll és a fia immár egyedül vadászott a völgyben, leszámítva, amikor a vaddisznó- és bölényvadászatokon a többi környékbeli család tagjai is csatlakoztak hozzájuk. Tep számkivetettként visszatért a folyóhoz. Akun olykor figyelmeztette, hogy bajt szimatol.

– Neki vagy a fiainak asszonyt kell rabolniuk, akár ölni is értük – érvelt, de Hwll nem nyugtalankodott emiatt.

– Egy családot sem mernének megtámadni errefelé, félnek a bosszútól. Ha igaz is, amit mondasz, messziről rabolnak asszonyt, ahogy Tep tette Ullával.

Az eset utáni második évben Tep visszatért a családjával, és letáborozott a folyónál, ahol korábban élt. Hwll engedte, hogy két fia – az egyik már ifjú, a másik még gyerek – elkísérje a bölényt becserkésző vadászokat, és vadászat után mindenki megkapta a részét. Tep a táborban maradt, senki sem látta. A család meghunyászkodott, és a megjelölt időben szó nélkül távozott.

Újabb két évvel később aztán megoldódott a számkivetett család problémája, méghozzá teljesen váratlan módon.

Kora tavasszal érkeztek, valamivel a többi vadász előtt, és szokás szerint letáboroztak. A bölény még nem bukkant fel, de Hwll máris szorgalmasan járta a felföldet, és kereste a vadak nyomait.

Amikor egyik reggel kiment, magával vitte Vidrát és Tep idősebb fiát. Egyenesen északnak haladtak az erdős dombgerinceken át, de bármekkora távot tettek is meg, délig sem találtak semmit, ezért átvágtak néhány mérföldre nyugatnak, és leereszkedtek a folyóvölgybe.

– Követjük a folyót, amíg vissza nem érünk a táborba – jelentette be Hwll. – Talán útközben akad valami.

A vadász és a két ifjú lassan haladt lefelé a folyó mentén. A partot benőtték a fák, és néhol meg kellett kerülniük a kis lápokat, de sok olyan tisztás is útba esett, ahol buján zöldellt a fű, ezért a szarvasok is gyakran lejártak ide inni és legelni. Az olvadéktól felduzzadt tavaszi folyó még most is fürgén és telten hömpölygött a jobbjukon. Órákon át törtek előre, és figyelték az árulkodó jeleket, de sem a folyónál, sem a fölé szökő dombgerinceken nem látták nyomát bölénynek.

Már késő délutánra járt, a nap lassan elérte a szemközti gerinc vonalát, amikor Hwll hirtelen megtorpant, és elképedve meredt előre.

Egyetlen szót mormolt maga elé.

– Tulok.

Britannia állatai közül a veszedelmes őstulok állt a legnagyobb becsben a vadászoknál, akik mind arra vágytak, hogy egy napon végezzenek vele, a nagyvad azonban annyira ritkán fordult elő, hogy már az is szerencsésnek vallhatta magát, aki csak látott egyet.

Hwll maga is csak egyetlenegyszer látott tulkot – még kisfiú korában, a tundrán –, most mégis ott legelészett egy a folyóparton, magányosan az összefonódó fák előtt.

A tulok valóban ritka jószágnak tűnt: fekete bikára emlékeztetett, csakhogy kétszer akkorára nőtt, az ember a válláig sem ért fel. Orrától a farkáig három méter is meglehetett, és sok-sok tonnát nyomott, de ha egyszer felhorgadt, minden ormótlansága ellenére semmi sem állíthatta meg. A tulkok rendszerint tucatnyi egyedből álló vagy még kisebb csordákban vándoroltak, de a többi állat így is tartott tőlük, méghozzá nem ok nélkül – egy kifejlett példány mellett még a bölények is eltörpültek.

A tulkot mindenekelőtt szarvai avatták a természet csodájává. Hwll sosem felejtette el, amikor látta, ahogy leöltek egy ilyet. Az apja által vezetett vadászcsapatnak fél napjába telt kifárasztani az állatot, miközben egyik dárdát a másik után hajította felé. Amikor a küzdelemtől elcsigázott vad végül térdre rogyott, a bátor ifjú vadászok pedig előrerontottak és elvágták a torkát, a pillanat hevében ő is odaszaladt, hogy megszerezze szarvait, de rá kellett döbbennie, hogy nem éri fel. Apjának is épphogy csak sikerült – Hwll ma is beleborzongott, ha csak rágondolt.

A vadtulkok nem maradtak fent. Noha a történelem előtti időkben kisebb csordákban Európa egész területén szétszóródtak, termetük s még inkább természetük miatt a háziasítást elkerülték, de a vadászok dárdáit nem. Az évszázadok során kitartóan csökkent a számuk, míg végül kihaltak – azaz csak majdnem. A tizenhetedik században Lengyelország egy távoli csücskének vadonjából előkerült egy őstulok. Senki sem tudja, hogyan maradhatott fenn, mindenesetre írásos emlékek és megbízható szemtanúk igazolják, hogy az óriási fenevad igenis létezett. Akkor látták utoljára. A prehisztorikus faj több példánya azóta sem került elő.

Miközben jelzett a két fiatalnak, hogy maradjanak a helyükön, Hwll óvatosan közelebb lopódzott. A tulok egymagában állt, és nem érezte meg a szagát. Hwll a fák között araszolt előre. Az állat egy vérfagyasztó pillanatra megemelte busa fejét, és egyenesen rámeredt, mire földbe gyökerezett a férfi lába, de aztán leengedte gigászi szarvait, és tovább legelészett. Nőstény volt, nem bika, valahogy mégis elkeveredett társaitól, melyeknek nyomát sem lehetett látni, pedig Hwll hosszan kivárt.

A tény, hogy egy nősténnyel áll szemben, nem csökkentette a veszélyt – első rohamával az állat megsemmisítő csapást mérhet egy egész vadászcsapatra is. Mégis, lebírni egy ilyen vadat… mekkora dicsőség!

– Add nekem ezt a tulkot – fohászkodott. – Oly sokat áldoztam már neked, Holdistennő, kérlek, add most nekem ezt a tulkot.

A nap gyorsan süllyedt, a tulok mégsem adta jelét, hogy tovább akarna állni. Talán a folyóparton töltötte az éjszakát, hogy csak másnap csatlakozzon társaihoz. Miután gondosan megjegyezte a helyet, Hwll visszatért az ifjakhoz, és velük együtt újra bevette magát az erdőbe.

Kísértést érzett rá, hogy akkor és ott megtámadja a tulkot – minden jobb, mint hagyni, hogy egy ilyen értékes vad elmeneküljön! –, ám lehetett bármily izgatott, tudta, mekkora ostobaság lenne egyedül becserkészni az állatot. Akkor hát mit tegyen? Lassan besötétedik, és még mindig messze jár a saját táborától. A legközelebbi tábortól is jó tizenkét mérföld választja el.

– Segítség kéne – nyögött fel –, de honnan?

Mindhárman hallgattak, mielőtt Tep fia megszólalt.

– Elhozhatom apámat. Még jól céloz.

Hwll hosszan mérlegelte az ajánlatot, de nem jutott dűlőre – egyfelől soha többé nem akart Teppel vadászni, másfelől mindennél jobban vágyott a prédára. Teppel együtt már négyen lennének, viszont Tepnek hiányzik az egyik szeme – hogyan célozhat így?

– Szólj neki, hogy pirkadat előtt találkozunk a folyónál – felelt végül. – Elkapjuk a tulkot.

Csak szürkület után értek vissza a dombtetőre. Akun már a férfi járásából látta, mennyire izgatott. Amikor lekuporodott a tűz mellé, csak úgy ragyogott a szeme, azután néhány szóval és lázas kézmozdulattal beszámolt neki a tulokról.

– Tep készen áll – jelentette be. – Elhozza a nagyobbik fiát, és hajnalban együtt vadászunk.

Egy férfi, egy nyomorék és két fiú? Akun okkal rettegett. Kisebbik fia csak nemrég született, nem veszítheti el a család fejét egy tulok miatt.

– Menj el a többi táborba – javasolta. – Toborozz csapatot!

Hwll csak a fejét rázta.

– Nincs idő. Reggelre elmegy.

– Ez őrültség – tiltakozott az asszony.

– A tulok nagy testű, de lassú – szállt vitába a férfi. – Megsebezzük, azután követjük, amíg el nem gyengül. Kifárasztjuk.

A tundrán is ezzel a módszerrel vadásztak, amihez nála jobban senki nem értett.

Viszont, ha elkövetnek egyetlen apró kis hibát is, mindannyian odaveszhetnek, s ez a tudat kétségbe ejtette Akunt. Tudta, Hwll mennyire konok – másként hogyan jutottak volna el idáig a messzi tundráról? –, ezért csak tehetetlenül rázta a fejét.

– A fiam elmondhatja majd, hogy egy tulok végzett az apjával – húzta ki magát büszkén a férfi.

A kis csapat nem sokkal virradat előtt indult. Tep és a fia egyaránt íjat és két dárdát hordozott, akárcsak Vidra. Hwll a dárdák mellett elhozott egy nehéz szekercét is, hosszú tölgyfa szárán a széles kovapengével, amit a saját bányájából fejtett ki. A nyilak legyengíthetik az óriási vadat, a lándzsák viszont hosszú halálos kovahegyeikkel mélyen átjárhatják szívós prémjét, hogy a testébe fúródjanak. Minthogy a vadászoknak meg kell nyomorítaniuk a prédát, az első dárdának mélyen a lapockája mögött kell betalálnia, hogy lelassítsa, majd menekülés közben mind közelebb kerüljön a szívéhez. Az első támadás után a vadászok kíméletlenül a vad nyomában maradnak, újra és újra megsebezik, míg annyira ki nem merül, hogy a közelébe merészkedhetnek. Hwll akkor felhasíthatja torkát a késével, de a kipróbált és hatékony módszer megköveteli, hogy elsőre súlyos sebet ejtsenek a bestián – ha elhibázzák, elmenekülhet, vagy ami rosszabb: ellenük fordulhat, és elpusztíthatja őket. Mind a négy vadász tudta, hogy az életét kockáztatja.

Fojtott izgatottsággal haladtak felfelé a parton, miközben a pirkadat közeledtével éledezni kezdtek az énekesmadarak, és máris felhangzottak hajnali kórusuk első trillái.

– Legyen még ott – fohászkodott Hwll magában, ahogy tekintetével a sötétet fürkészte.

Az első szürke fény akkor derengett fel, amikor elérték a helyet, ahol előző nap a tulkot látták. Amint a napkelte első színei felragyogtak a látóhatáron, jó fél mérföldnyire már kivehették a folyókanyar fölé tornyosuló sötét alakot. Hwll ujjai megfeszültek a szekerce szárán.

– Ott van – suttogta.

A vadászat néma csendben folyt, csak a szél neszezése hallatszott dél felől. A négy vadász szétszóródott, fák és nádcsomók mögött kerestek szélárnyékos fedezéket.

A napkorong a gerinc fölé emelkedett, áttörte a szürke fellegek falát. A tulok békésen legelészett. A négy vadász láthatatlan maradt.

A támadás egy szempillantás alatt történt. Mind a négyen tökéletes egységben emelték fel és hajították el dárdájukat. Három oldalról közelítettek, s alig tízméternyire álltak a tuloktól, amikor rárontottak. Mindannyian értettek a cserkészéshez.

Hwll látta, amint a tulok feje hevesen megrándul, azután olyan bömbölő hang tört fel belőle, amibe az egész völgy beleremegett. Ugyanebben a pillanatban azt is tudta, hogy kudarcot vallottak.

Saját dárdája befúródott a lapocka mögé, csak nem elég mélyen. Vidra a vad torkát találta el, de nagy kárt ő sem tett benne. Tep és fia egyformán elhibázta az állatot. Előállt a létező legrosszabb helyzet: a bestia felbőszült, de nem sérült meg súlyosan.

Pillanatokon belül bekövetkezett a katasztrófa.

A dühödt tulok megpördült, dobbantott súlyos patáival, támadóit kereste. Tepet látta meg először – ő állt a tisztáson, ahol csak a nádcsomók rejtették el –, s amint leszegte busa fejét, rárontott. A csavaros eszű kis vadásznak hosszú lábujjaival együtt sem lehetett esélye. Higgadtan nézett szembe a halállal, alattomos kis arcát büszkén emelte a robajló állat felé. Az utolsó pillanatban – noha tudta, mennyire hasztalan igyekezet – próbált kitérni előle, de a tulok roppant szarvaival felkapta, és ugyanazzal a mozdulattal ízekre tépte. Vézna teste magasra felröppent, miközben a tulok mennydörgő robajjal máris az erdő felé rohant. Egy pillanattal később hallhatták, amint bevette magát a fák közé, és azok törzsén tördelte le magáról a dárdanyeleket. Meg sem próbálták követni.

Tep meghalt: az utána maradt véres húscafatokban alig lehetett ráismerni. Szó nélkül vitték vissza a táborhelyre, és még aznap este eltemették a magaslaton, egy kis kőrakás alá.

Halálával a kis közösség új problémával szembesült, amit mihamarabb meg kellett oldaniuk. Ulla még szülhetett gyermekeket, családja azonban – a legnagyobb fiút leszámítva – gyermekekből állt, akik anyjukkal együtt oltalom nélkül maradtak. A környéken nem élt alkalmas férfi, őket pedig nem küldhették vissza magukban a folyón.

Hwll és Akun egy szóval sem beszélt erről, mégis mindketten tudták, mit kell tenni.

Két nappal Tep halála után Akun maga ereszkedett le a dombról a folyópartra, hogy felkísérje a családot saját táborhelyükre. Odafent, negyven lépésnyivel lejjebb, nekiláttak új hajlékot építeni, ami két részből állt: egy Ullának, egy a gyerekeinek.

Maga Ulla egy szót sem szólt, így nem lehetett tudni, megrémíti-e a családfő elvesztése, vagy örül, amiért az erőszakos Tep nincs többé. Akárhogy is, új helyzetbe került: gyermekeivel együtt immár Hwll védelme alatt állt. Akun alaposan megnézte a lányt, míg új otthonát építették. Szikár testű, boldogtalan teremtést látott, akit Tep a végkimerülésig dolgoztatott, mégis átvészelt mindent. Akun nem kételkedett benne, hogy még lesznek gyerekei.

Egyszerű és érthető módon foglalta össze a helyzetet Ullának.

– Mostantól mindketten Hwll asszonyai vagyunk, de én vagyok az első asszony, és mindenben engedelmeskedsz nekem.

Ulla most sem szólt, csak megadóan fejet hajtott. A saját kárán tanulta meg, hogy mindenkor engedelmeskedni kell.

A változás leginkább Hwll-t viselte meg. Sok éve élt már Akunnal, így, ha egy asszonyra gondolt, mindig őt látta maga előtt. Most mindez megváltozott, ami nem csekély nyugtalansággal töltötte el.

Míg a két asszony Ulla új otthonát építette, a vadász magányos útra indult. Napokig elmaradt, majd amikor végül hazatért, egy szót sem szólt távollétéről, csak némán körbejárt a táborban, az arcán új keletű elégedettséggel.

Távollétében a nyugatra eső völgyben kóborolt. Néhány mérföldnyire gyakran feltűnt neki egy szokatlan kiszögellés a folyó felett. A vékony földtakaró alól itt fehér mészkő helyett hosszan elnyúló szürke sziklaborda sejlett elő, olyan csodálatos puhasággal, mintával és árnyalatokkal, mint sehol másutt. Sokszor járt erre, és megfigyelte a sajátos fényt, amivel a kőzet mintha visszatükrözné a napot, de miután a kován kívül másnak nem sok hasznát vette, ennél több figyelmet nem áldozott a szürke sziklára. Most azonban, amikor élete újabb fordulóponthoz érkezett, különös ötlet fogalmazódott meg benne.

Kutakodni kezdett a sziklafal lábánál, felvette és elhajította a különféle köveket, míg végül elégedett morgással kézbe vette azt, amit keresett. Akkora lehetett, mint az ökle: ovális formájú és tapintásra egészen sima. Könnyen munkálhatónak tűnt, így lekuporodott egy tölgyfa mellé, és nekiállt megformázni egy kovakővel.

Az éjszakát a szürke sziklafalnál töltötte, másnap pedig felhágott a magaslatra, amit annyira szeretett. Útközben is végig a kövön dolgozott, szinte megállás nélkül, és többször lemosta egy csermelyben, mielőtt a második nap végén csiszolni kezdte. Harmadnapra végzett. Akkor eltette a követ a tarsolyába, és visszatért a táborhelyre.

Rendkívüli formát faragott ki, ami alacsony, tömzsi női torzóra és fejre emlékeztetett. Az arcot az orrnyereg jelképezte, körötte három lyukkal a szemeknek és a szájnak. Kezdetleges ábrázolás volt, egészét tekintve mégis gyönyörű, és nem mást mintázott, mint Akunt: telt kerek kebleit, termékeny hasát és gömbölyded csípőjét, nagy, izmos hátsóját – asszonytestének lényegét, amit a vadász újra megalkotott, és most szeretetteljesen simogatott.

Mi ütött belé, hogy kőbe faragta? Ő maga sem tudta. Valahogy boldogságot okozott neki tapintásával és súlyával, felszínén a fény játékával. Talán a munka kihívása miatt. Akárhogy is, örömét lelte benne, miként a termékeny Akunban, gyermekei anyjában. Ő testesített meg mindent, amit az asszonyokról tudott, és nem kétellte, hogy a különös kis szobor csak szerencsét hozhat neki.

Másnap magával is vitte a kunyhóba, ahol Ulla várta. Hét napon át maradt itt, mielőtt visszatért Akunhoz, majd a télen és a rákövetkező tavaszon, a hold különféle állásánál újra és újra megismételte ezt, mígnem ősszel Ulla gyermeket szült – egy gyönyörű kisfiút, akinek már nem nőtt hosszúra a lábujja.

Hwll hét éven át élt így, és további három gyermeket nemzett, és valahányszor lefeküdt Ullával, mindig magával vitte a kis alakot, akit saját maga faragott ki a puha kőből.

Ha ő lett is a völgy atyja, senki sem kételkedett benne, kit tekint igazi asszonyának.

Akun sosem élt vissza az előnyökkel, melyekkel rangja járt. A dombtető közelében épült kis védett táborhelyről minden áldott nap kilépett a sziklaperemre, s ahogy elhaladt a göcsörtös fák előtt, jelet adott a lenti településen élő lányoknak és fiatalabb nőknek, hogy szaladjanak fel hozzá, és tegyék, amit mond.

Sok mindenre megtanította őket – hogyan nyúzzák meg a vadat és készítsenek öltözéket az irhájukból, hogyan süssék meg és sózzák le a húst. Olykor az erdőbe vezette és befogta őket a gyógyfüvek, gyökerek keresésére, miközben ő maga is fürgén mozgott és bökdöste botjával a földet.

Ahogy Hwll új családja felcseperedett, Ulla csupán egyszer kérdőjelezte meg tekintélyét, és adott lányának olyan utasítást, ami ellentmondott Akunénak, ám ezt az egész család és Hwll jelenlétében. Akun egy pillanatig leplezetlen megvetéssel meredt rá, azután olyan erővel ütötte meg, hogy lerepült a kiszögellésről, és jó tíz métert hempergett a domboldalon, mielőtt az összefonódó gyökerek és tüskebokrok megállították. Senki sem szólt. A sebesült és vérző Ulla keserű indulattal nézett a fölé tornyosuló erőteljes alakra, azután újra megalázkodott előtte. Többé nem mondott ellent neki, és a tábor békében élhetett.

A völgy jövője biztosnak tűnt. A Hwll és Tep által alapított kis törzs ügyesen és sikeresen vadászott a területen. Az oltalomnak köszönhetően még Tep fiai is találtak maguknak környékbeli asszonyt.

Hwll megérhette, hogy fiai a vadászok élére álltak. Hamarosan eljött a következő nemzedék ideje, így elégedetten pihenhetett meg.

Mégsem lelt megnyugvást. Eleinte nem is értette, miért. Akunnal a harmincas éveire, az öregkor küszöbére nagy eredményeket értek el, gazdag életre tekinthettek vissza. Kalandos úton idejutottak a tundráról, és megtalálták a melegebb vidéket; szépen boldogultak és kiterjedt családot alapítottak. Mindkettőjüket tisztelet és megbecsülés övezte – mindent meg is tettek azért, hogy így legyen.

A nyugtalanság mégis minden eltelt évszakkal kitartóan erősödött az öreg vadász szívében – az aggasztó érzés, hogy munkája még nem teljes, valami létfontosságú dolog még mindig hiányzik a helyről, ahol az öt folyó találkozik. A tudat csalódással töltötte el és nem hagyta megpihenni.

Rászokott, hogy egyedül kószáljon a felföldön és eltávolodjon a tábor életétől, még szeretett asszonyától is. Hosszú napokat töltött odafent. Néha kis áldozatot mutatott be a hold istennőjének, aki oly híven őrködött felette; máskor keresett egy csúcsot, ahonnét zavartalanul eltekinthetett minden irányba, és órák hosszat csak meredt a fával benőtt gerincek végtelen sorára, ami mindinkább a tundra határtalan síkjára emlékeztette. Egyszerre rémítette és nyugtatta a természet roppant ereje: a végtelen ég – egyik nap azúrkék, máskor szürke, fenyegető és vad –, a dombok, melyek úgy vonultak a látóhatáron, mint a tenger hullámai; a sípoló szél és a határtalan némaság.

Ilyenkor visszaemlékezett apjára és mindarra, amit a világról és az istenekről mesélt, akik a természet hatalmas erőit irányítják; visszaemlékezett a tőle kapott útmutatásokra, melyek – lehettek bármily pontatlanok – mégiscsak eljuttatták ide, délre. A rettenetes dolgokra gondolt, amiket útközben látott, súlyos jelentésükre. Mélyen megindult, ahogy ezeket mérlegelte.

Suttogó hangon fohászkodott az istenekhez:

– Mutassátok meg, mit mulasztottam el megtenni, mit kell még elvégeznem.

Egy napon, amint a szél a fák között fütyült, meghallotta a választ:

– El kell mesélned, Hwll. El kell mesélned az utazásod történetét, az őseidét és az istenekét, hogy ezek a dolgok fennmaradjanak és ne vesszenek el.

Tisztán hallotta. Nem kétellte, mire szólítja fel a suttogó hang, mégis nyugtalanná vált.

– Hogyan meséljek el mindent? – kiáltott fel panaszosan.

Ekkor az istenek hangja – mert mi más lehetett volna – így válaszolt:

– Hallgass ide!

Már esteledett, mire Hwll visszatért a táborba. Családja sosem felejtette el, ahogy megjelent: ráncos arcából oly éteri fény sugárzott, mint soha korábban, s szemével mintha a végtelenbe tekintett volna.

*

Akármit hallott is az istenektől, még nem mondhatta el, mert alig tért vissza a magaslatról, elkezdődött a hosszú tél.

Abban az évben mintha sosem akart volna véget érni – az öreg vadász néha el is tűnődött: hát ezért vetődtem ilyen messzire? A keserves hideg már-már a tundrát idézte, olyan kérget vont a folyóra, hogy a férfiak szinte álló nap a léket vájták, amelyen át végre halat foghattak. A völgyre végtelen némaság telepedett, napokig nem moccant más, csak néhány madár. Miután ezek elpusztultak, még mélyebb lett a csend. Semmi nem moccant odafent, a fennsíkon sem, és nem hallatszott más hang, csak az északkeleti szél kitartó süvöltése, nap nap után. A hó nyirkos ködként ereszkedett alá, és nesztelenül olyan halmokba gyűlt, hogy amikor kinézett, Hwll már a fákat sem látta.

Akunnak és az asszonyoknak hála, rengeteg élelmet halmoztak fel. Halat továbbra is foghattak, olykor kisebb vadat is. Hwll azzal a gondolattal vigasztalta magát, hogy ez mégsem olyan, mint a föld, amit hátrahagyott. Amint eljön a tavasz, visszatér a melegség.

Egy valami aggasztotta csak: Akun.

Asszonya egy ideje már tudta, hogy hamarosan eljön az utolsó tele. Eleinte csak apró jelek utaltak rá – kis merevség az ízületeiben, egy váratlanul meglazuló fog, egy roppanás a csontjaiban. Mostanában két fogát is elveszítette: egyszer csak ott érezte a nyelve alatt, a vérrel együtt. Mindkétszer füvet tuszkolt a foghíjba, és remélte, hogy Hwll nem veszi észre. Nem akarta bevallani, mi zajlik benne.

Ám ezen a télen valami rosszabb történt vele.

Nem csupán az ízületei – igaz, a nyirkos hidegtől megsajdultak, de a tavaszi naptól mindig jobban érezte magát. Nem, ezúttal valami más történt, olyasmi, amit nem lehetett egykönnyen azonosítani: valami belső dermedtség, amibe gyakran beleborzongott, ha egyedül maradt, s ami konokul benne lappangott még azután is, hogy közelebb húzódott a tűzhöz, vagy prémekbe burkolózva odabújt az öreg Hwll meleg testéhez. Teste mindinkább kiaszott; elszomorodva tekintett az ernyedt, ráncos bőrtáskákra az egykor gömbölyűen kerekedő mellei helyén. Sokszor, ha senki nem látta, amikor a tél szörnyű hidege befurakodott hajlékába azokban a hosszú órákban, míg Hwll odafent a magaslatot rótta, fagyott könnycseppeket talált az arcán. Ennek a télnek nem akart vége lenni.

Még csak nem is a dermesztő hideg tudatta vele, mi vár rá. Egy komor reggelen arra ébredt, hogy már ezzel sem törődik. Már semmi sem érdekli. Ekkor tudatosult benne, némi pangó megbánással, hogy ez a tél lesz az utolsó.

Abban az évben sokat váratott magára a tavasz, de amikor végül eljött, hömpölygő vizekkel, felhőkön áttörő erős és meleg napfénnyel köszöntött be. A burjánzó élet visszafoglalta a völgyet, és a folyók egész áradatban egyesültek. Az ősz hajú és vékonyabb Hwll, aki öregkorára is megmaradt hasznos vadásznak, mindennap felvitte Akunt a szokott helyükre, a völgyre néző kis sziklaperemhez, de már ebben sem lelte örömét. Mindennap korán visszavonult hajlékába, miután Hwll elment, s még nyáron is alig lehetett előcsalogatni.

Hwll nem szólt, de megértette, és gyötrődött a tudattól, hogy nemsokára elveszíti asszonyát.

Egy nyári este a kiterjedt család körbeülte a tüzet, amit a völgy bejárata fölé magasodó kis domb oldalán raktak, majd miután belakmároztak a szarvas édes illatú húsából és a mindenfelé bőségben termő bogyókból, Hwll csendet parancsolt, hogy azokkal a szavakkal, melyeket a szél maga súgott a fülébe, beteljesítse életművét, és továbbadja tudásának óriási kincsestárát.

Aznap este és még sok másikon, olyan formában, hogy könnyedén megjegyezhessék, és a múlt a halála után se vesszen kárba, elmondott nekik mindent az északi jégfalról és tundráról, a nyugati és déli nagy tengerekről, a távoli kelet hegyeiről és erdeiről. Mesélt nekik az istenekről és a tengeren átvezető óriási útjaikról. Végül felidézte a széltől hallott történetet is arról, hogyan vágta el őket a tenger.

– Kezdetben – emelte fel a hangját – két nagy isten volt: a nap és asszonya, a hold, aki a vadászokat óvja. Két gyermekük született: az erdő istene és a tenger istene. Az erdő istene a hatalmas keleti rengetegben élt, ami tele volt vadakkal, a tenger istene pedig északon, közel a nagy jégfalhoz. A nap és a hold szerette az erdő istenét és sok földet adott neki, de ő mindig zúgolódott és még többet kért, ami feldühítette a tenger istenét, mert ő sosem kapott földeket. Eltelt egy év, és az erdő istene még mindig földet követelt, amitől a tenger istene még dühösebb lett. A következő évben az erdő istene megint földet kért azzal, hogy „anyám, a hold istennője azt szereti, ha az emberek vadásznak, adjatok hát még több földet az erdőnek, hogy megtehessék”. A víz istene most már igazán haragudott, és apja, a nap elé járult: „Atyám, büntesd meg fivéremet, akinek semmi sem elég.” A nap istene ekkor óriási fehér hattyúvá változott, és addig repült újra és újra északra, míg meg nem olvasztotta a jeget. Amikor a jég elolvadt, a tenger megemelkedett, azután egy nagy hullámban lejött északról, elmosva a földet és elborítva a keleti erdőket. A vizek azóta sem tágítottak.

Ahogy őt is magával ragadta az emlék, a szörnyű látvány, aminek tanúja lett, gondolatban bejárta az eltűnt rengeteget, és hangja kántálássá erősödött.

– Ott fekszik hát az erdő a tengerben, az állatok is, madarak és vadak, mind ott vannak a sötét víz mélyén. Hallani kiáltásaikat a hullámokban. A keletre vezető út eltűnt, és szigetté lettünk, elvágva a föld többi részétől. A vizek még most is emelkednek, mind több földet foglalnak el. Idővel elárasztják a partot, idővel elárasztják a tavat és a völgyet is, de a magaslat megmarad, mert a víz nem érhet fel idáig. Itt biztonságban élhettek, gyermekeim, amíg véget nem ér a világ. Áldozzatok az isteneknek. Imádkozzatok!

Itt véget ért az ének. Hallgatói, amint magukba itták a komor szavakat, melyekről tudták, hogy az istenektől származnak, még hosszú ideig némán ültek.

Amikor három évvel később Hwll meghalt, Akun mellé temették a magaslaton. Mellé helyezték a kis kőalakot is, amit róla készített.

Sarumot pedig még sok-sok nemzedéken át a vadászok uralták.

A sírhalom

Mintegy háromezer esztendő telt el, ám úgy tűnt, Britannia távoli szigetén nem sok minden változott. Északon a jégtakaró visszavonult, csaknem a jelen kori sarkvidék határáig; délen a tenger tovább emelkedett és mohón falta a szárazföldet, ezáltal a domb lábánál fekvő tó védett öböllé változott, míg a domb és a régi mészkőszirtek közötti terület jó része víz alá került. Lassan emelkedett a hőmérséklet, mígnem a tundra a sziget északi felén is átadta helyét a fagyos erdőségeknek. A rénszarvas, a bölény és a vapiti fokozatosan eltűnt a vidékről.

Ám azon a helyen, ahol az öt folyó találkozott, Tep és Hwll leszármazottjai szigetlakó társaikkal egyetemben háborítatlanul tovább vadásztak, s ha a Csatornán át olykor ide is tévedtek egyes kalandvágyó népek, hamarosan beolvadtak a hagyományos vadászközösségekbe.

Máshol egészen másképpen alakult ez a hosszú történelmi időszak, miután Kr. e. 5000 táján végbement a nyugati világ valaha volt legnagyobb forradalma, amely a Közel-Keleten kezdődött, és innét terjedt tovább Európa nagy részére: a mezőgazdasági forradalom.

Minden megváltozott. Ekkortól számítjuk a modern világ kezdeteit. A vadászat még a Sarumhoz hasonló térségekben is megkövetelte, hogy a családok hosszú mérföldeket tegyenek meg az élelem nyomában, a termények elvetéséhez és a jószágok tartásához azonban elég lehetett néhány holdnyi terület, ráadásul az élelmet el is raktározhatták. Ekkor kezdődött meg a javak felhalmozása, ami mind a mai napig tart. Az ember – egészen mostanáig csupán a táj egyik eleme – hirtelen igényei szerint kezdte uralni, formálni, alakítani a földet.

Krisztus előtt 4000-re a korszakos változás máris hihetetlen eredményeket hozott.

A mai Irán területén, a Tigris és Eufrátesz folyamai között elterülő termékeny vidéken egy találékony nép – a sumér – sárból és téglából felépítette a világ első hegyi városait, melyeket templomokkal koronázott meg. A Közel-Kelet népei mindenfelé új és kifinomult készségekre tettek szert: Egyiptomban vásznat szőttek; Mezopotámiában ügyes kezű mesterek ötvözték a hegyekből származó rezet az üveggel, hogy megalkossák gyönyörű díszes fajanszedényeiket. Szaúd-Arábia partvidékén búvárok merültek le a tengermélyi osztrigáért, melynek gyöngyei mindenfelé eljutottak; Levantéban kis szögletes bőrvitorlával ellátott lélekvesztőkön szálltak vízre a kalmárok, hogy célba juttassák rézből, elefántcsontból és tarka cserépedényekből álló rakományaikat.

Európa távoli északi részén talán nem épültek városok, de a Dunától a Balti-tengerig terpeszkedő széles övben a gazdák haszonnövényeket ültettek, állatokat tartottak és a tarlót felégetve gazdagították a földet, miközben helyenként harminc méter hosszú csűröket és házakat ácsoltak maguknak. Nyugatabbra, a Franciaország északi oldalán fekvő Bretagne-ban megtanulták, hogyan ékesítsék kő- és cserépedényeiket körök, ívek és csigavonalak végtelennek tetsző mintáival.

Javában zajlott a neolitikum, a földművelés és kőmegmunkálás kora, s hamarosan beköszöntött a forradalmi ötvözettel, a bronzzal fémjelzett újabb történelmi korszak.

Csak nem Britanniában.

Ezt a földet, melyet a tenger minden fejlődéstől elvágott, továbbra is a vadászok uralták.

*

Egy nyári reggelen, úgy négyezer évvel Krisztus születése előtt, hat csónakból álló kis raj siklott be a domb lábánál fekvő védett öbölbe, majd indult a folyásiránnyal szemben Sarum felé.

A bárkák favázra feszített és harsányra festett bőrökből készültek, jó öt méter hosszú öblös testtel, ami ugyanakkor nem merült túlságosan mélyre. Utasaik óriási kockázatot vállaltak, amikor Bretagne partjaitól a Csatornán át idáig eveztek. Járműveik híján voltak a vitorlának, igazából folyami hajózásra használták őket, de nagy szerencséjükre az átkelést szokatlanul kedvező időjárás kísérte.

Húsz harcos kuporgott a csónakokban asszonyaikkal és gyermekeikkel. Férfiak és nők együtt húzták az evezőt bőrből vagy gyapjúból készült egyforma ujjasaikban, ami szabadon hagyta karjukat, hogy zavartalanul végezhessék a nehéz fizikai munkát. A csónakokban helyet kapott még négy kutya, nyolc juh, tizenegy borjú, tíz malac és sok minden egyéb, köztük a mindennél értékesebb vetőmaggal teli agyagedények. A bárányok gyapja az aranybarna árnyalataiban játszott.

A csapatból ketten is külön említést érdemeltek. Az utolsó csónak végében termetes férfiú kuporgott. Nem evezett vagy játszott más tevékeny szerepet az átkelésben, csupán méltóságteljesen elfoglalta helyét, mint valami drága érték, amit egyik helyről a másikra hordoznak. Középkorú és közepes termetű férfiként tekintélyét derékbőségének és súlyának köszönhette, amit kerek és tar feje külön kihangsúlyozott. Testét és fejét egyaránt olajozta, hogy csak úgy csillogjon a napfénynél. Vizenyős szemei távol ültek és egy pillanatra sem nyugodtak, ahogy zihálva kapdosta a levegőt. A gyógyító ember jelenléte szavatolta, hogy minden istenek legnagyobbika, a napisten kegyesen tekintsen le a vállalkozásra.

A másik, nála is megkapóbb jelenség a csapatot vezette: medvényi termetű óriás fekete szakállal és akkora orral, ami hegyfokként uralta viharvert arcát, kétoldalt apró és dühös szemeivel. Ahogy a csónakok sebesen siklottak a sekély vízen, a legelső lélekvesztő orrából irányította a többieket. Hatalmas, fekete furkósbotja a lábánál feküdt, miközben ádáz tekintettel fürkészte a partot és kereste az ellenség nyomát, de csak néptelen földet látott maga körül.

Vagyis így képzelte. Az öböl északi mezsgyéjén, a nádas rejtekéből egy vadász követte figyelmével a hat kis hajót, amióta csak felbukkant a tengerre nyíló szűk torkolatban. Az apró csenevész embert égnek meredező fekete haja és keskeny arca egyaránt menyétszerű megjelenéssel ruházta fel, akárcsak lábának hosszú fogódzóujjai – a jellegzetesség, melyen sok környékbeli vadásszal osztozott. Egyszerű kivájt fateknőben ücsörgött, ami tökéletesen megfelelt ezeken a nyugodt vizeken, viszont nyomába sem érhetett az imént elsikló hat fürge csónaknak. Amint elsorjáztak előtte, sorsára is hagyta, inkább a vadászok kitaposott ösvényét követte a fák között. Ily módon könnyen megelőzte az árral szemben küszködő csónakokat, mégsem tartott szünetet, csak folytatta útját.

A jövevények vezetője valóban rendkívüli férfiú volt, akit hazájában – a partvidéken, ahonnét jött – már életében legendaként tiszteltek és Harcos Kronaként ismertek.

Egyszerű földművesként kezdte, akár a többi számtalan kisbirtokos, aki azon a környéken élt. Talán meg is maradt volna annak – egy egészségesen gyarapodó család egykedvű tagjának –, ha nem történik egy váratlan esemény, ami bármely más férfi vagy közösség életét új irányba terelte volna.

Krona esetében a sorsfordító esemény egy ellenséges törzs képében öltött alakot. A fosztogatók nyár elején, váratlanul, minden előjel nélkül érkeztek a part menti térségbe. Senki sem tudta, honnét jöttek, vagy hogy milyen körülmények bírták rá őket a hódításra, mindenesetre kelet felől bukkantak fel. Európa e hányatott történelmi időszakában évezredeken át ismétlődött ugyanez a minta: a megszállók – hol egy portyázó csapat, hol egy egész népcsoport – újra és újra rémisztő erővel törtek be Nyugat-Európába, akár Skandináviából, akár a germán pusztákból vagy Közép-Ázsia távoli sztyeppéiről jutottak el idáig. Némelyek maradtak és letelepedtek, mások mindent feldúltak és továbbálltak.

Krona életterét egy viszonylag jelentéktelen népcsoport fosztotta ki – egy névtelen, ám nem kevésbé kíméletlen törzs, melynek termetes, füstös képű harcosai nagy bőrsátrakban laktak, és nem érdekelte őket más, csak a vadászat, a rablás és a pusztítás. Száz mérföldre északkeletre vertek tábort, minden tavasszal innét söpörtek végig a parton, felégetve a meglepetésszerű támadásukkal szemben védtelen kisebb farmokat és településeket. Egy napon, amikor Krona látogatást tett egy távolabb élő rokonánál, a környékre is lecsaptak. Arra kellett hazatérnie, hogy otthonát felperzselték, asszonyát és négy gyermekét legyilkolták, jószágait elhajtották. Ekkor esküdött meg:

– Ezt nem hagyom bosszú nélkül.

Így aztán a következő évben, amikor a fosztogatók kurjongatva rárontottak a vidékre, váratlanul szemközt találták magukat egy jól szervezett harmincfős erővel, melynek tagjai a környéken éltek. A gazdák felfegyverkezve, készen várták a rablókat, akiket ádáz közelharc árán meg is futamítottak. A betolakodókat még inkább meglepte, hogy Krona emberei nem érték be ennyivel: kitartóan a nyomukban maradtak, és mindent elkövettek, hogy eltöröljék őket a föld színéről. Kronát csak egyetlen cél éltette: a bosszú.

Ugyanez ismétlődött meg a következő évben és azután is, amikor a megszállók egyre nagyobb erővel tértek vissza.

Krona nemsokára már ötven-hatvan embert is kiállíthatott, akik – minthogy a saját otthonukért küzdöttek – kétszer ennyi megszállóval is felértek. A harcosok kékre festették magukat, csapdát állítottak az ellenségnek, és megsemmisítő sortüzet mértek rájuk kovahegyű nyilaikkal. A fosztogatók megtanulták rettegni ez utóbbiakat, a harcosok igazi erényei azonban a közelharcban mutatkoztak meg, amikor módszeresen és kíméletlenül forgatták rövid nyelű kőbaltáikat.

Maga Krona más fegyvert választott: egy roppant tölgyfa furkóst, ami teljesen elfeketedett a kortól. Súlyos csonttörő végét a fa egyik göcse alkotta, míg keskenyebb végébe hegyes kis kovatüskét ágyazott. A rettenetes fegyver egyetlen csapásával agyonsújthatott egy megtermett férfit, ha épp nem a belefoglalt pengével hasította ketté – sosem lehetett tudni, Krona legközelebb miként lendíti.

Ha épp nem harcolt, visszavedlett a békés földműves bőrébe, így a környéken elterjedt egy mondás: Kronával vitázhatsz, de a botjával soha.

Tucatnyi véres hadjárat után a megszállók bölcsen elkerülték a környéket, és inkább a délebbre eső vidékekre fordították figyelmüket, így helyreállt a kérészéletű béke.

A nyugtalanság mégis fojtogató lepelként terült a környékre. A fosztogatók bármikor visszatérhettek. Maga a föld is megsínylette a háborúskodást: noha Krona környékén a szegényes táptalaj könnyen meddővé vált, a gazdák előszeretettel telepedtek le itt, ahol élvezhették a védelmet. Ahogy a hely kezdett reménytelenül túlnépesedni, a Krona oldalán harcoló fiatal földművesek sem találták már a helyüket. Kiderült, hogy eséllyel felvehetik a harcot a vademberekkel – vajon mire lehetnek még képesek? Egyre erősödött bennük a kalandvágy, s ahogy körülnéztek, mind nagyobb késztetést éreztek, hogy új földet keressenek – de merre?

– Azt beszélik, a sziget a tenger túloldalán mindennél gazdagabb – vetette fel egyikük. – Néhány vadászt leszámítva senki sem lakja. Ott annyi földünk lehetne, amennyit csak akarunk.

– Ha a vadászok le nem vadásznak minket is – nevetett fel valaki.

– Krona vezethetne minket – jegyezte meg egy harmadik.

Hát így történt. Krona belefáradt a harcba, lassan meg is vénült, nemsokára betölti a negyvenedik évét, s bármily elszántan védelmezte társait, magába tekintve azt látta, hogy készen áll elhagyni ősei földjét, ahol elvesztette és megbosszulta az első családját. Hajlott kora ellenére új asszonyt vett maga mellé – egy életvidám lányt, aki két fiúval is megajándékozta –, és némi győzködésre belement, hogy az új földet kereső kis csapat élére álljon.

Most pedig, ahogy végighordozta tekintetét a szigeten, elégedett lehetett a látottakkal.

Ahogy a védett öböltől felfelé indult a folyón, a fák elborították a partokat. Nyomát se látta annak, hogy más telepesek jártak volna itt előtte, de így is felmérhette, milyen gazdag a föld. Egy óvatos vezető persze nem érné be egy ilyen alacsonyan fekvő és rosszul védhető hellyel, ezért ő is továbbhajtotta társait. Tíz mérföldet is megtehettek a folyón, mielőtt éjszakára letáboroztak.

Másnap délután érték el az öt folyó találkozását, majd nemsokára meglátták a földteknőt és körben a lankákat, amelyek láttán Krona elmosolyodott. Csónakjai hamarosan megérkeztek az északi völgy bejáratához és az azt vigyázó dombhoz. Könnyebben védhető hely nem is kellett.

– Itt letelepedünk – döntötte el.

Már csak a kimondatlan kérdés várt válaszra, hogy mihez kezdjenek az itteni vadászokkal.

Krona nem csupán merész harcos volt, de bölcs és előrelátó vezér is, aki gondosan megfontolta minden szavát.

– Ne támadjatok meg egy ittenit se – figyelmeztette embereit. – Jobban ismerik a vidéket, elpusztíthatnak minket. Ha békében akarunk élni, meg kell nyernünk őket.

A stratégiát nemsokára gyakorlati próbára tehették: alig futtatták ki a hat csónakot a partra, ahol az erdő vonala méterekre hátrahúzódott, máris tucatnyi férfi lépett ki némán a fák közül, kezükben támadásra felajzott íjjal. A hosszú ujjú vadász, Taku már előző éjjel felkészítette társait a hajók érkezésére, miután a folyó vonalát követve az öböltől egészen idáig szaladt. A helyiek ennek ellenére nem támadtak, csak gyanakodva méregették a jövevényeket.

Krona lassan, egy szál magában szállt ki a partra. Furkósbotját látványosan a földre fektette annak jeleként, hogy békével jött, csak ezután indult a vadászok felé. A kézjelzésekkel lefolytatott társalgás az alábbiak szerint zajlott:

KRONA: Békével jöttem.

VADÁSZOK: Honnét?

KRONA: A tenger túloldaláról.

A bejelentést izgatott suttogás fogadta.

KRONA: Ajándékot hozok.

Jelére fiatal felesége, Liam lépett elő egy csodálatosan szép agyagedénnyel és egy szőttesből készült tunikával, melyet ő maga hímzett ki gyöngyökkel és ékkövekkel. A vadászok mindkettőt megvizsgálták – előbb gyanakodva, azután ámulattal. A nagy, kerek tál ritka mesterségbeli tudásról árulkodott és leginkább bőrtömlőre hasonlított. Felszínét apróra morzsolt fénylő kovával hintették meg, mielőtt egészen sötétbarnára égették. A vadászok még nem láttak hasonlót. Kézről kézre járt, akárcsak az ékes tunika, amilyet még szintén sosem birtokoltak. A szövet elülső oldalát tarkán színes ékkövek, borostyánok, sőt gyöngyök borították, melyek cirkalmas úton, a déli kalmárok jóvoltából juthattak el Kronához.

VADÁSZOK: Mit akartok?

KRONA: A völgyben élni.

VADÁSZOK: Ez a mi vadászterületünk. Nem vadászhattok itt, különben nem lesz elég vad.

KRONA: Nem akarunk vadászni.

A vadászok összenéztek. Ennek meg mi értelme? Hogyan élhetnének meg az idegenek, ha nem vadásznak?

KRONA (zavaruk láttán): Hoztunk magunkkal saját állatokat.

Megmutatta a csónakokba zsúfolt jószágokat. A vadászok még most sem értették.

KRONA: Nekünk csak a völgy kell. Az összes vadászterület a tiétek lehet. Ha nekünk adjátok a völgyet, sok ilyen ajándékot kaptok tőlünk, de akkor el kell hagynotok a völgyet, és nem vadászhattok arrafelé. Egyezzünk meg, akkor békében élhetünk egymással.

Hogy nyomatékot adjanak szavainak, az asszonyok a hat hajóról további szép tálakat és három másik tunikát hoztak – a vadászok szemében hatalmas gazdagságot.

Krona mozdulatlan állt, míg a vadászok megtanácskozták a dolgot maguk között. Taku, aki felkísérte a csónakokat az öböltől, a jövevények legyilkolása mellett érvelt.

– Nem mondanak igazat – jelentette ki. – Vadászni akarnak a földjeinken. Öljük meg őket és vegyük el az ajándékaikat.

A vadászok közül többen is egyetértettek vele.

– Talán van igazság Taku szavaiban – engedte meg egy zömök idősebb férfi, akit Magrinak hívtak –, de az idegenek erősek és fegyvereik vannak. Hadd menjenek a völgybe. Ha tartják a szavukat, az csak jó. Ha mégsem, később is csapdába csalhatjuk és leölhetjük őket.

Hosszas vita után ennek a bölcs és előrelátó tervnek szavaztak bizalmat.

Így Kronát tüstént átkísérték a völgybe Sarum kis dombjához, míg az új szerzeményeikkel elégedett vadászok visszatértek folyóparti táborhelyeikre.

Másnap reggel Krona felment a kis völgybe, hogy botjával megvonja a mezsgyéket, melyek egyik otthont elválasztották a másiktól. Minden emberének és családjának kijelölt egy-egy parcellát a folyó fölé emelkedő jó lefolyású lankákon. Mindenki megtisztíthatta a maga területét, terményt vethetett és állatokat nevelhetett az eljövendő nemzedékeknek. Krona hamar felfedezte a vízben hemzsegő halakat, és viharvert arcára akkor is apró ráncokat csalt az öröm, amikor meglátta a folyóparti nádasban fészkelő hattyúkat, szemközt azzal a dombbal, ahol saját földjét jelölte ki.

Még egy fontos eseményre sor került. Miután termetét meghazudtoló fürgeséggel és buzgalommal az egész csapatot felvezette a dombon, a gyógyító ember ráparancsolt a telepesekre, hogy a csúcson tisztítsanak meg egy jó tízméteres kört. Férfiak, nők és gyerekek gyürkőztek neki a munkának: aki kicsit is tartott a napisten hatalmától, nem vonhatta ki magát ebből a fontos és szent feladatból. Órákba telt, de miután elkészültek, nem csupán egy tisztás nyílt meg előttük, de egy fenséges látkép is. Körben az északi oldalon végtelen redőket vetettek a fákkal benőtt magaslatok; délen az erdőkkel és lápokkal átszőtt termékeny völgy veszett a kéklő távolba – a tengerbe, amelyen át ideérkeztek. Helyeslő morgás tört fel mindenkiből.

Miután rendet parancsolt, a gyógyító ember óriási tüzet rakatott a tisztás közepén, majd felkészült az előttük álló mindennél fontosabb szertartásra. Krétafehérre festette arcát a porral, amit mindig magával hordott, azután kis vágást ejtett az ujján és vérével köröket rajzolt a szeme köré.

Amint előkészült mindennel, maga Krona vezette elé a bárányt – az egyiket a nyolcból, melyen a közösség leendő csordájának egész sorsa múlt. Nem adhatták nagyobb bizonyságát a napisten iránti hódolatuknak, mint hogy neki ajándékoztak egy ilyen kivételes értéket.

A gyógyító ember ekkor kiengedte magas, mégis erőteljes hangját.

– Tekints le ránk, ó Napisten. Te hozol nekünk e földön vetést és aratást, te irányítod az évszakokat, hizlalod juhainkat és jószágainkat, mosolyogsz le termésünkre. Tiéd az életünk és a völgyünk. Kérünk, fogadd el áldozatunkat.

Gyors mozdulattal felhasította a jerke torkát, és a farakásra vetette, majd száraz ágakat dörzsölt össze, hogy szikrákat élesszen, melyek a gallyakra és száraz mohára hullva fellobbantották a tüzet. Amint az áldozati máglya lángolni kezdett, és füstje eggyé vált a völgyre ereszkedő szürke fellegekkel, ünnepélyesen egyik jelenlévőtől a másikig lépdelt, és gondosan lemetszett a hajukból egy fürtöt, amit szintén a lángok közé vetett. Így gondoskodott arról, hogy a napisten tudja, mindenki egyformán részese az áldozatnak, s mintha csak meghallgatná őket, a nap hirtelen előbukkant a felhők közül, néhány pillanatra fényében fürdetve a kis dombtetőt.

Így alapították meg a települést.

A következő hónapokban olyan változások mentek végbe, melyek elképesztették a közeli gerinceken leselkedő vadászokat. A telepesek nyomban nekiláttak, hogy a fákat kidöntve és elégetve megtisztítsák a lankákat, míg az asszonyok a földet kaparták, és a vékony talajba dugdosták értékes magvaikat. A kis ágyások mellé a férfiak a kivágott fából építettek maguknak zömök házakat, köröttük vesszőfonat kerítéssel. Fentebb gyerekek vigyázták a törzs értékes, barna gyapjas bárányait, és ügyeltek arra, hogy egy jószág se tévedhessen a sarjadó vetésbe. Az állatokat éjjelente levitték Krona földjére, s bár a sötétben sokszor farkasüvöltés visszhangozta be a környező erdőket, Krona gondoskodott róla, hogy a jószágokra mindig vigyázzanak, egy se veszhessen oda közülük. Bármily érthetetlennek találták is a vadászok mindezt, nem győztek ámuldozni. A telepesek szemlátomást komolyan gondolták a dolgot, és Krona ígéretének megfelelően elkerültek minden súrlódást. Csak a saját dolgukkal törődtek, szigorúan a völgy területén.

A telepesek elégedettek lehettek új otthonukkal – de egyikük sem annyira, mint maga Krona. Szerette büszke járású, igéző tekintetű fiatal asszonyát, és mosolyogva nézte két kisfiát, amint könnyed léptű alakját követték, valahányszor leereszkedett a lankán.

Talán kezdett korosodni, de Liam ugyanekkora büszkeséggel tekintett őrá, így ezen az új földön lassan elfeledkezett első családjának tragikus elvesztéséről.

Az első hónapokban két esemény is történt, ami megalapozta a két közösség leendő kapcsolatát.

Még mielőtt lehullt volna az első hó, a hosszú lábujjú vadász, Taku a völgyig követett egy szép szarvast. A vad elinalt, ezért Taku megölte az egyik értékes borjút, és a fák rejtekében nekiállt hazavonszolni. Nagyobb ostobaságot nem is tehetett volna. Az egyik asszony meglátta, így még a dombtetőt sem érhette el, mielőtt elfogták. Három magából kikelt gazda rángatta le a völgybe, Krona elé. Útközben mások is hozzájuk csapódtak, míg végül a telepesek fele családjaikkal együtt vezérük földjén gyülekeztek.

Ahogy farkasszemet nézett a felbolydult tömeggel, Krona gondosan mérlegelte a helyzetet. A birtokháborítót meg kell büntetni, egy ilyen értékes jószág elpusztításáért pedig nem járhat más, csak halál. Ezzel együtt gondolnia kellett a vadászokkal fenntartott kapcsolatukra. Elgondolkodva méregette Takut, míg az hosszú lábujjaira meredt.

KRONA: Leölted az egyik állatunkat, amiért halál a büntetés. Megértetted?

Taku nem válaszolt.

KRONA: Meg kellene halnod, ám ehelyett üzenetet viszel a népednek, hogy figyelmeztesd őket. Békében jöttünk, de nem nyúlhattok a jószágainkhoz.

A telepesekhez fordult, és elkiáltotta magát:

– Túl hosszúak a lábujjai!

Azzal jelt adott a gyógyító embernek, aki előlépett, és egy éles kovakő késsel lemetszette az utolsó percet Taku hosszú lábujjairól. A vadász nyüszített a kíntól.

KRONA: Többé nem szaladgálsz a völgyünkben!

A telepesek ezt remek tréfának találták. Taku sántikálva odébb állt, és többé egy vadász se bántotta a völgy állatait.

A második esemény télvíz idején történt, amikor a fogcsikorgató hidegben sziklakeményre fagyott a folyó. Ebben a zord időszakban, amikor még nem aratták le az első termést és nem ölhették le a néhány tenyészállatot, a földművesek csak nyelték az éhkoppot, mígnem egy napon Magri, a zömök vadász leereszkedett a völgybe egyik fiával és egy közösen leölt szarvassal. Csak ledobták a vadat Krona háza elé, és szó nélkül továbbálltak.

Attól kezdve a telepesek és a vadászok békében éltek egymással.

Sok minden értetlenséggel és kíváncsisággal töltötte el a vadászokat.

Lenyűgözték őket a hosszú, festett csónakok, melyeket a telepesek engedtek nekik megvizsgálni. Taku, aki büntetése ellenére közeli barátságot ápolt a földművesekkel, különösen nagy érdeklődést tanúsított irántuk.

– Erősek, mégis könnyűek – csodálta őket.

Nem is lehetett kérdés, hogy a vázra feszített bőrből készült hajók nagyobbak és fordulékonyabbak, mint fatörzsből kivájt társaik.

Szőtteseik az asszonyokat nyűgözték le, tömör rönkházaik a férfiakat és nőket egyaránt, ezzel együtt a földművelés és állattartás bonyolult mesterségét sokáig zavartan szemlélték – hát még azt, hogy a téli hónapokban a telepesek egy fedél alatt laktak jószágaikkal! Egy gazdának és a családjának talán mi sem volt természetesebb annál, hogy osztozott életterén a jószággal, akitől az egész élete függött, de a vadászok nem tudtak mit kezdeni ezzel.

A második év végén, mire beért az első termés és a jószágok elkezdtek sokasodni, nekik is el kellett ismerniük, hogy a jövevények állták a szavukat. A völgyben maradtak – igaz, mi okuk is lett volna bemerészkedni mások vadászterületére?

– Jól élnek – irigykedtek némelyek.

– Akár a vénasszonyok – zsörtölődött a vén Magri, aki mindig túljárt az űzött vad eszén és szabadon kóborolt a gerinceken, a végtelen égbolt alatt, ahol csak a szél sóhajtozott.

Cseppet sem vonzotta a telepesek zárt, eseménytelen élete: a földtúrás és az állattartás.

– Ilyen élet nem való férfinak – jelentette ki, és a legtöbb vadász egyetértett vele.

Két újabb év telt el, és a vadászok lassan rá sem ismertek a völgyre.

Krona földjén, a folyóra tekintő dombon immár tíz méter hosszú és öt méter mély zömök rönkház állt, a tetejében lejtős szalmatetővel, az oldalában nagy ajtónyílással, melyen át szabadon ki-be járt a fény és a levegő. Kisebb építmények fogták körül, míg a lankákon, melyek elvezették a vizet a vékony földtakaróról, sorba rendezett kövek vonták meg a különféle alakú parcellák határát. Krona búzát, árpát és lent vetett, miután felszántotta a talajt kis kovafejes kapájával, amit szükség esetén egyedül, a jószágok segítsége nélkül is használhatott. A telepesek leghatékonyabban úgy törhették fel a talajt, ha előbb egyik irányba, majd arra merőlegesen szántottak. A kunyhók közelében két méter mély és másfél méter széles, szalmafonattal kibélelt vermekben tárolták a gabonát. A folyó mentén disznók és tehenek széledtek szét; a magasabban fekvő területeken birkák legelték az elszórt fák közötti tisztásokon sarjadó vadfüvet. Fel egészen a kis északi völgyig ez a minta ismétlődött: a fákat fokozatosan kidöntötték, hogy a termények és jószágok kisajátítsák maguknak a földet.

Amit a vadászok egyre növekvő csodálattal szemléltek.

Szerény kezdet: csupán megtisztítottak néhány lankát egy félreeső kis völgyben, a szigetet elborító rengeteg közepén; szabad szemmel alig látható kis karcolást ejtettek a természetes táj felszínén.

Mégis, az efféle kis tisztások idővel teljesen átformálták Britannia képét.

Amikor Krona és emberei nekiálltak megritkítani az erdőket, olyan folyamat kezdődött el, mely visszafordíthatatlanul megváltoztatta a táj szerkezetét. A megelőző földtörténeti korok termékeny, bár helyenként csak alig néhány centiméter vastag fedőréteggel borították be Britannia mészkőalapját, amit éppen a gerinceken sorjázó fák tartottak a helyén. Amint kivágták a fákat, a sérülékeny földtakaró nyomban védtelenné vált a szél és az eső pusztító erejével szemben, ezért sok helyen egyszerűen lezúdult a domboldalról, és csak a kovakövekkel teli göröngyös-kavicsos föld maradt utána. Néhol a fák újra meggyökereztek, mielőtt még a talajtakaró teljesen lemorzsolódott, de az ember vagy az állat legtöbb esetben csak gyorsította pusztulását. A felső földréteg eltűnése nyomán felszínre került meszes talaj alkalmas lehetett a búza termesztésére, vagy akár legelőnek, ha a kiirtott vadnövényzet kezdte visszafoglalni régi helyét. Még új élet is sarjadt a vidéken – kankalinok és boglárkák találtak természetes lakóhelyükre, a köröttük rajzó pillangókkal együtt –, fák azonban nem teremtek többé.

Miután megkezdődött, a pusztító folyamatot már önnön lendülete hajtotta előre. A terméketlenné vált mészköves talajt idővel parlagon hagyták. A gazdák juhaikra bízták, hogy lelegeljék a tarlót és megtrágyázzák a földet, eközben újabb erdőket vágtak ki termőföldnek. Ahogy egymást váltották a nemzedékek, a juhok száma ugyanolyan gyorsan nőtt, mint gazdáiké, ami tovább gyorsította az erdőirtás ütemét. A földművesek könyörtelen hatékonysággal pusztítottak – kutatások igazolják, hogy három kovakő baltás favágó három óra alatt mintegy hatszáz négyzetméternyi nyírfaerdőt takaríthatott el. Ahogy teltek az évszázadok, s közben egyre több telepes érkezett, a neolitikum földművesei Anglia egész déli részén felszámolták az erdőségeket, ezáltal hozzáférve a könnyen megművelhető meszes talajhoz.

Dél-Anglia oly jól ismert kopár mészkősíkjai nem természetes képződmények, a történelem előtti korok embere hozta létre őket.

A település még egy szempontból a vadászok érdeklődésére szolgált.

A harmadik évben, amikor a telepesek kis nyája gyarapodni kezdett, Krona mindenkit felparancsolt a völgy végében emelkedő dombra, ahol irányításával és a gyógyító ember szent körétől alig kőhajításnyira eltakarították a dombtetőn maradt összes fát és bokrot, ezáltal negyven lépés hosszú és húsz lépés széles nagy téglalap alakú tisztás keletkezett, körötte szerény földsánccal. Ez lett a karám, ahol a jószágokat éjjelente védelmezték és őrizték. Miután a munka elkészült, Krona végignézett a zömök földhányásokon és a közeli lankák gabonatábláin, mielőtt zord arcán szétterült az elégedett mosoly. A völgy immár kezdett emlékeztetni egy rendes településre.

A vadászok és a telepesek kapcsolata mindeddig Krona reményei szerint alakult. A két közösség tisztes távolságot tartott, de ha találkoztak is, csak kisebb súrlódások akadtak, ezért a karám Krona dombján hamarosan fontos találkozóhely lett, ahol a szórványos, ám annál élénkebb cserekereskedelem zajlott. A vadászok prémekkel, kovakővel, netán egy elejtett szebb szarvassal járultak ide, melyekért a telepesek szőtteseket és cserépedényeket kínáltak. Hamarosan mindkét fél megismerte a másik nyelvének legfontosabb szavait.

A Takuval történt incidens rég feledésbe merült. Miután megkurtított lábával nemigen vadászhatott, a leggyakorlottabb halászok egyike lett, s nemsokára már a földműveseket is elkísérte az általa olyannyira csodált csónakokon, hogy megmutassa nekik a legjobb helyeket.

A település már hatodik éve állt fenn, amikor az ingatag harmónia felborult és a kirobbant nyílt ellenségeskedés kis híján mindent elpusztított. Az egészről a gyógyító ember tehetett.

Évente kétszer – tél kezdetén és betakarítás idején – a gyógyító ember krétafehérre mázolta arcát és elment a völgybe, Krona dombjára. Botorkálva és zihálva, de felkapaszkodott a kis sziklafok tetejére, ahol a telepesek figyelő tekintete előtt bemutatta a napistennek szánt áldozatot. Télen jó termésért fohászkodott, betakarítás után hálát adott a közösség nevében. Minden ilyen alkalommal feláldozott egy állatot, rendszerint egy bárányt.

A vadászok tartottak a gyógyító embertől. Tudták, hogy csak a napistennek áldoz, a holdistennőnek nem – márpedig ők, miként a legtöbb vadász, a holdat istenítették. A kövér és kopasz férfi alattomos tekintetével is bizalmatlanságot keltett bennük. Ki tudhatta, mire használja a hatalmát? Kronában megbíztak, de a gyógyító embert lehetőség szerint kerülték.

Völgybéli hatalmát ezzel együtt nem kérdőjelezhették meg. Ha egy gyerek megbetegedett, őt hívták. Ha megtisztítottak egy újabb parcellát, ő járta körül a gazdával és mondott ráolvasásokat. Ha egy állatot leöltek, a gyógyító ember maga választhatta meg, mely részét küldjék el neki a szolgálataiért cserébe. Jól élt, és egyedül Krona állt felette, csakhogy vele ellentétben belőle hiányzott a bátorság, amit csavaros eszével és könyörtelenségével kárpótolt.

A hatodik évben, a kedvező tavaszi idő és a kora nyári meleg dacára heves esőzések jöttek, melyek huszonnégy napon át el sem álltak. Odalett a termés.

Jóllehet a közösség eleget félretett a szűkös téli hónapokra, a termés elvesztését óriási csapásként élte meg. Egy ilyen katasztrófa csakis azt jelenthette, hogy valamivel megsértették a napistent, ezért a megbékítésére és a jövő évi termés biztosítására azon a télen a gyógyító embernek négy bárányt is fel kellett áldoznia, hogy azután tavasszal újra megismételje a költséges és különleges szertartást.

Ezek után nemcsak a gazdák várták szorongva a nyarat, de a gyógyító ember is: most derül ki, mennyit ér a varázslata. Minden tekintet rászegeződött. A tavasz és a kora nyár gond nélkül telt, így egyre nagyobb magabiztossággal járt a házak között, szemlélte a frissen bevetett földeket és jósolt kiemelkedő termést, csakhogy nyár derekán megint eleredt az eső, és másodszor is pocsékba ment minden. Abban az évben a telepesek már súlyos nehézségek elé néztek.

Ha az újabb kudarc az éhínség rémével riogatta a földműveseket, a gyógyító ember számára ennél is nagyobb fenyegetést jelentett. Immár minden telepes számára egyértelmű lett, hogy a napisten megharagudott, és a gyógyító ember áldozatai hiábavalók.

– A napisten félrefordította az arcát – jelentették ki. – Nem szól a gyógyító emberhez, nem fogadja el az áldozatait.

A gyógyító ember kudarcot vallott, s ahogy teltek a napok, egyre több jelét láthatta a földművesek elégedetlenségének és befolyása hanyatlásának. A viskók falai között kitartóan erősödött a zúgolódás. A beteg gyerekeket már nem vitték el hozzá, a férfiak kerülték a társaságát. Egy nap azt látta, hogy egy asszony, akinek gyerekét megcsípte a mérges szömörce, hálásan fogadta az egyik vadász gyógyfüveit. Hiába próbálta megakadályozni, az asszony csak elvette a füveket, és a gyógyító embert faképnél hagyva vissza se nézett.

Nemsokára kis küldöttség érkezett a dombra, hogy Krona elé járuljon.

– A gyógyító ember kétévnyi esőt hozott ránk – panaszolták a gazdák. – Az istenek hátat fordítottak neki. Ki kell vetnünk magunk közül.

Miután távoztak, Liam a pártjukat fogta.

– Kudarcot vallott – emlékeztette Kronát. – Nem bízhatunk benne.

A korosodó törzsfő tudta, mennyire neheztel büszke és ifjú asszonya a gyógyító ember befolyása miatt. A telepesek érzéseit is megértette, mégsem akart meghajolni a követelésük előtt.

– Ne hamarkodjuk el a döntést – határozott. – Addig is nem akarok többet hallani erről.

Attól fogva a gyógyító ember észrevette, hogy valahányszor találkoznak, Krona viharvert arcán rideg és indulatos kifejezés jelenik meg. Ez megrémítette, de még mindig nem annyira, mint a megjegyzés, amit egy ifjú földművestől hallott, és ami ellen senki sem tiltakozott.

– Szerintem a napistennek nincs hatalma ezen a földön – jelentette ki a férfi. – Talán a holdistennő uralja, akit a vadászok imádnak. Talán neki kellene áldoznunk.

Amint ezt meghallotta, tudta, hogy nem sok ideje maradt.

Ebben a döntő fontosságú pillanatban, amikor a völgybeli település egész jövője borotvaélen táncolt, olyan esemény történt, ami kivételes lehetőséget teremtett a gyógyító ember számára.

Már közeledett a nyár vége, amikor egyik reggel vénséges vén férfi bukkant fel a keletre elterülő rengetegből, és lépett ki arra a helyre, ahol az öt folyó találkozott. Iszonyú öregnek tűnt – idősebbnek, mint bárki élő ember a sziget déli végében –, ezért botra támaszkodott és csoszogva járt, a vadászok mégis lázas izgatottsággal fogadták váratlan megjelenését.

Tizenkét éve nem látták, ezért nagy lakomát adtak tiszteletére, melyen természetesen szóba került a telepesek érkezése is. A tanácsát kérték, miután senkit nem tiszteltek annyira vagy tartottak bölcsebbnek, mint a vénembert, akire a vadászok egész életükben legfeljebb egyszer-kétszer vethettek pillantást.

Ő volt a jövendőmondó.

Ekkortájt több ilyen is élt a szigeten – magányos különcök, akik hosszú utat tettek meg a rengetegben egyik tábortól a másikig, de bárhová vetődtek is, mindenütt tárt karokkal fogadták őket. A titokzatos bölcsek leginkább az erdőben éltek, melynek minden titkát ismerték, gyógyhatású növényeit és gyökereit éppúgy, mint a vadjait és azok szokásait. Ez a jövendőmondó minden társánál nagyobb tiszteletnek örvendett, mert ritka varázserővel rendelkezett: előre látta a vadak és az évszakok vándorlását.

– Az erdőisten védelme alatt áll – magyarázta Magri az egyik földművesnek. – Amikor kitelik a hold, titkokat sugdos a fülébe. Mi csak úgy nevezzük, az Erdő Öregje.

Valóban vénséges vén volt – hatvannál is több telet látott egy olyan korban, amikor csak kevesen érték meg az ötvenet –, és valóban elképesztő tudást birtokolt: a teremtett világ ismeretein kívül fejében hordozta mindazt a roppant tudásanyagot, ami csak érintette a vadászokat. A sziget déli részén a legtöbb tábor valamennyi családját vissza tudta vezetni, és remekül értett a meséléshez. Egymaga őrizte a vadásztársadalom egész kultúráját.

– Történeteket mesél majd – lelkesítette Magri a gazdát –, azután pompás áldozatot mutat be a holdistennőnek, hogy jó vadászatot adjon.

Amint hírét vette a látogatónak, a gyógyító ember tudta, hogy cselekednie kell.

Néhány éjszakával később figyelemre méltó dolgot lehetett látni az öt folyó találkozásánál. A parton, ahol a folyam lustán délnyugat felé fordult, két óriási tűz lángolt. Az egyiken vadló pörkölődött, a másikon szarvas. A tüzek közötti széles körben nem kevesebb, mint tizenöt vadászcsalád ült; sokan mérföldeket tettek meg, csak hogy az öreg bölcset hallhassák. A kéklő füst eggyé vált a késő nyári éjszakával. A vadászok belakmároztak, a szüntelen zsivaj és nevetgélés ünnepi hangulatot varázsolt a pattogó tüzek mellé. Sok éve nem tartottak ekkora lakomát – azóta, hogy a telepesek megérkeztek a völgybe –, most azonban olyan lelkesen fogyasztották a húst, a halat, a bogyókat és a föld minden ajándékát, hogy szinte el is feledkeztek az utóbbi idők változásairól.

A főhelyet természetesen a jövendőmondó foglalta el. Különc figura volt: a vadászok közül még senki sem látott ilyen elaggott embert. Valaha átlagos testalkatú férfi lehetett, de a megért kortól addig töpörödött, míg egészen apró nem lett. Termetével göcsörtös kis fát idézett, vézna tagjai és bütykei mintha csak ágak és csomók lettek volna. Haja ezüstös fehérre fakult és sóhajnyi szálakban tapadt fejéhez, hosszú szakálla ültében a földet verte. Bőre szinte áttetszővé vált, noha felszínét annyi apró ránc hálózta be, hogy szinte egybeolvadtak. Rezzenéstelenül, keresztbe tett lábbal ült, maga előtt hosszú botjával, s ahogy a felé forduló arcokat kémlelte, savókék szemével mintha belelátott volna mindenkibe, akivel csak találkozott a tekintete. Noha a vadászok neki tartogatták a legfinomabb falatokat, alig evett.

A jövendőmondónak beszéltek a telepesekről, majd illendően várták a válaszát, de az egyelőre nem hangzott el; a bölcs csak másnap, a vadászok tanácskozásán fejtette ki véleményét. Addig is beérte annyival, amit csakis ő tehetett meg, hogy emlékeztesse az itt élőket a múltjukra. Ölében összefont kezeivel méltóságteljesen ült, amíg csak el nem érkezett a várva várt pillanat.

Végül, amikor a lakoma véget ért és a vadászok elcsendesedtek, a vén jövendőmondó szóra nyitotta száját. Suttogásnál nem erősebb hang tört fel belőle – az áhítatos némaságban ez is úgy metszette ketté az éjszakát, mintha éles fénysugár lenne –, de miután kezdett belemelegedni, hangja lassan varázslatos és dallamos kántálássá erősödött, megidézve a régi idők szellemét.

Előbb az ősi vadászokról regélt – miként ölték Sarum egykori lakói a tulkot, bölényt, vadkant –, azután az istenekről, a földről és domborulatairól, majd a népekről, melyeket megfordulni látott a szigeten. A vadászok megidézve hallgatták. Tüzek csípős füstje és sült hús édes aromája töltötte be a levegőt, amint a bölcs mesélt a Sarumban letelepedett családok nemzetségeiről: ki honnét s mikor érkezett; emlékezetből felelevenítette nevüket és tetteiket. A körben ülők nem győztek ámuldozni azon, mennyire ismeri őseik történelmét.

Végezetül eljutott a legősibb mondához: magához a sziget keletkezéséhez és az északon magasodó jégfalhoz, amit a nap melege addig hevített, míg a tenger be nem fedte a nagy keleti rengeteget. Annak idején maga Hwll, a nagy vadász mesélte ezt a történetet, ami aztán bejárta az egész szigetet, és figyelemre méltó módon néhány apró változtatással átvészelte az elmúlt háromezer esztendőt. A dallamosan kántáló jövendőmondó éppoly csodálatos mesét kerekített belőle, mint elődjeinek százai, a vadászok pedig éppúgy elvesztek a történetben, miként ő maga. Ahogy a folyó halkan csobogott és a tüzek hamvaikba omlottak, a vénember hangja oly tisztán zengett, hogy hallgatói maguk előtt láttak mindent: a roppant jégfalat, a fagyos tundrát, a jégmezők felett hattyúként repkedő dühös napistent és a magasztos áradatot, amint délnek hömpölyögve elmosta az erdőket.

A vénember ütemesen kántálta az ősi szavakat:

Alámerült mind, a tenger alá,

Alámerült mind, a vizek alá:

A vadak és a madarak,

A róka és a szarvas.

A tölgyek és a szilek,

Mind-mind odavesztek;

De még árad a tenger.

Hangja lassan suttogássá szelídült.

Ám a sötét vizek mélyén

Él még az ősi rengeteg.

Álljatok meg a parton, és halljátok –

Hallgassátok az erdei lények hangját,

Kiáltásukat a hullámok zúgásában.

A támadás hirtelen és váratlanul jött. Amint az öreg jövendőmondó meséje végéhez ért, a némaságot egy kiáltás törte meg valahol a körön kívül. Az elképedt vadászok megfordultak, és látták, hogy teljesen körülvették őket az árnyak közt lapuló szenvtelen, állig felfegyverzett harcosok. Mielőtt észbe kaphattak volna, a gyógyító ember meglepő fürgeséggel kivált közülük, átlépett a földön ülő vadászokon, és meg sem állt a kör közepéig. Fehérre mázolta az arcát, szemei köré vérével vont sötét karikákat. Konok céltudat vezérelte minden mozdulatát.

Bármit is akart, a vadászok nem sokat tehettek ellene, lévén egyikük sem viselt fegyvert. Feszült csendben várták a folytatást.

A gyógyító ember gondosan előkészítette a terepet, most pedig a tettek mezejére lépett. Eltitkolta lépését Krona elől, akiről tudta, hogy nem támogatná, csak alattomban egyik birtokról a másikra járt az egyszerű és meggyőző üzenettel, amivel szürkületre maga mellé is állított tizenöt tettvágytól fűtött ifjú harcost, akik elhitték neki, hogy rálelt minden balszerencséjük okára. Szürkületkor, mielőtt még Krona megsejthette volna szándékát, a csapat útnak indult csónakjain a hely felé, ahol az öt folyó találkozott.

A gyógyító ember merész tervet eszelt ki. Ha beválik, egy csapásra helyreállíthatja megkopott hírét, sőt minden eddiginél erősebb lehet a befolyása.

A szóváltásra, amely a gyógyító ember és a vadászok vezetője, Magri között zajlott le, még nemzedékek múltán is emlékeztek.

GYÓGYÍTÓ EMBER: Békével jöttünk.

MAGRI: Mit akartok?

GYÓGYÍTÓ EMBER (a jövendőmondóra mutat): Ki ez az ember?

MAGRI: A jövendőmondó.

GYÓGYÍTÓ EMBER: Gonoszságot művel. Azért jöttünk, hogy megbüntessük.

MAGRI: Szent ember.

GYÓGYÍTÓ EMBER (feldúltan): Maga a gonosz! Az erdőben él és hazugságokat terjeszt. Titokban találkozik a holdistennővel, és arra biztat titeket, hogy ne higgyetek a napistenben.

MAGRI (józan hangon): A holdistennő megoltalmazza a vadászokat.

GYÓGYÍTÓ EMBER: A napisten nagyobb nála. Tőle kapjuk az évszakokat és a termést. Mindegyik isten kisebb nála, most mégis elfordította arcát a völgyről. Kétszer is elpusztította a termésünket.

MAGRI: Az eső pusztította el a terméseteket.

GYÓGYÍTÓ EMBER (mutogatva): Csakis miatta! Ő tanítja a vadászoknak a gonosz varázslatot! Ő mondja, hogy ne áldozzatok a napistennek! A vadászok többé nem hallgathatnak rá. A napisten azt parancsolja, hogy öljük meg.

Teljes döbbenet lett úrrá a vadászokon. A jövendőmondó nem moccant.

– Gonosz! – szisszent rá a gyógyító ember, aki mostanra dührohamba lovallta magát. – Gonosz!

Jelére két fiatal harcos rontott elő, és mindenki szeme láttára megragadta és az árnyak közé vonszolta a vénembert. A vadászok felhorgadtak, a gyógyító ember azonban erre is számított. Oly fürgén távozott a körből, ahonnét a jövendőmondót elragadták, ami igazán csodálatra méltó egy ilyen terebélyes embertől. A vadászok szemközt találták magukat a tizenkét fiatal lándzsással.

– Aki nem borul le a napisten előtt, meghal! – hallották a gyógyító ember hangját. – Tartsátok ezt észben.

A harcosok csónakjaikkal együtt pillanatokon belül belevesztek a sötétségbe.

Miután elérték a völgyet, a csapat északnak tartott, a gyógyító ember háza fölé kinyúló magaslat felé, és ott végignézték, amint a gyógyító ember kivégezte a jövendőmondót, aki még ekkor sem szólt egy szót sem. A gyógyító ember tűzre vetette fejét és szívét, mielőtt nagy magabiztossággal kijelentette:

– Jövőre gazdag termésünk lesz.

A szörnyűség megtörtént, hiába próbálták volna meg nem történtté tenni. Az oktalan áldozat híre pirkadatra Krona fülébe is eljutott, amikor a diadalittas gyilkosok fáklyáikkal a házához vonultak, hogy eldicsekedjenek véres tettükkel. Amint meghallotta ezt, az öreg harcos arca elsötétült az indulattól.

– Ostobák! – ripakodott rájuk. – Most majd harcolhatunk!

Miután hiába próbálta jobb belátásra bírni őket, magában némán elátkozta a gyógyító embert.

Liam bezzeg tudta, mit kellene tennie.

– Öld meg a gyógyító embert – követelte. – Mondtam, hogy nem bízhatsz benne, és most nyíltan dacol veled.

Krona szomorúan ingatta a fejét. Épp eleget látott már, hogy tudja, nincs visszaút. Nem tehettek mást, mint hogy megerősítettek minden birtokot.

A támadások másnap reggel kezdődtek, és három napon át folytatódtak. Az egyik farmot fel is gyújtották, többnyire mégis a vadászok sínylették meg a portyákat. Bármily ügyesen cserkésztek, nem lehetett esélyük Krona háborúban edzett harcosaival szemben, akik zömök cölöpkerítésekkel verték vissza minden rohamukat. Harmadnapra hat vadász esett el.

A gyógyító ember kaján elégtétellel figyelte az eseményeket. Tekintélye megerősödött, s bár ő maga nem kockáztatta az életét, a harcosokat kíméletlen ellentámadásra biztatta.

A hasztalan öldöklés harmadnapján Krona a saját kezébe vette az ügyet. Lassú és kimért léptekkel leereszkedett a völgy bejáratát őrző dombról a folyóhoz, majd miután elérte a helyet, ahol a telepesek egykor partra szálltak – jól tudva, hogy a vadászok nyomon követik –, maga elé fektette furkósbotját, és a földre telepedve várakozni kezdett.

Senki nem érthette félre a szándékait.

Kora délután előkerült Magri is, aki leült vele szemközt.

KRONA: Véget kell vetni a vérontásnak.

MAGRI: Miért öltétek meg a jövendőmondót?

Krona pontosan tudta, miért cselekedett így a gyógyító ember. Elborzasztotta a tett értelmetlensége, legszívesebben semmilyen közösséget nem vállalt volna vele, mégsem határolódhatott el, mert akkor a vadászok gyengének és megosztottnak látnák a telepesek közösségét, amit ezután még hevesebben támadnának. Hasonlóképpen: ha társai azt gondolják, egy követ fúj a vadászokkal, többé nem hallgatnak rá, és inkább a gyógyító embert követik – ki tudja, milyen újabb őrületbe? Bármit tett is, a gyógyító ember nyert, ezért nem győzte átkozni a dagadt pondró álnokságát és agyafúrtságát.

KRONA: Gonosz varázslattal jött. A napisten miatta büntette a völgyet.

MAGRI: Mondod te.

KRONA: A napisten szólt a gyógyító emberhez. Haragudott a jövendőmondó miatt. A napisten parancsolta, hogy pusztítsuk el. Meg kell értened.

MAGRI: Mondod te.

KRONA: Mert így is van.

Magri egy időre elhallgatott. Amint meglátta a jövevényeket, érzékelte erejüket és hatalmukat, ezért tanácsolta a vadászoknak, hogy engedjék át nekik a völgyet, amikor Taku és a többiek szívesebben végeztek volna velük. Talán hibát követett el? Nagyon úgy tűnt: népét otrombán megsértették, most pedig számolatlanul ölik. Ki tudja, hány nemzedék óta először a vadászok törzsét száműzetés vagy pusztulás fenyegeti. Muszáj megtalálnia a módját, hogy megmentse őket.

MAGRI: A gyógyító emberetek imádhatja a napistent, de a vadászok a holdistennőt imádják. Ha nem így lenne, hátat fordítana nekünk, és nem tudnánk vadászni.

KRONA: Imádhatjátok mindkettőt. Hódolhattok a napnak is, akkor újra barátok lehetünk.

MAGRI: A népem haragszik.

KRONA: Ha háborúztok, szörnyű vérengzés lesz. A mi férfiaink tapasztalt harcosok, levágják a vadászaitokat. Muszáj békét kötnünk és ajándékot váltanunk.

MAGRI: Honnét tudjuk, hogy a gyógyító ember nem gyilkol többet?

KRONA: A napisten elfogadta az áldozatot. Nem lesz több vérontás.

*

A következő négy nap feszülten telt. A vadászok nem támadtak újra, Kronának ugyanakkor latba kellett vetnie minden meggyőző képességét, hogy visszatartsa a forrófejű telepeseket. Ha nem teszi, talán ki is irtják a vadászokat, így azonban sikerült fenntartania a törékeny békét.

A telepesek és a vadászok egész télen nyugtalanul figyelték egymást; a legkisebb villongás is újabb háborúhoz vezethetett. A karámban megszűnt a cserebere, amit Krona kisebb áldásként értékelt – jobbnak látta, ha a két fél még csak nem is találkozik.

A következő nyáron minden korábbinál gazdagabb termést takarítottak be. A gyógyító ember diadalt aratott.

Tekintélyét immár nem csorbította semmi, fényesebben ragyogott, mint valaha. Kimért méltósággal járta a völgyet és fogadta a földművesek ajándékait – nem mintha bármiben szükséget szenvedett volna, inkább csak így emlékeztette az embereket, milyen különleges kapcsolatot ápol az istenekkel.

– A napisten szól hozzá – mondogatták róla elismerően.

A gazdák tiszteletükkel övezték, a vadászok meghunyászkodtak előtte.

Krona dombjának tetején egész kis szentélyt emelt. A tisztás közepén körben tíz óriási farönköt állíttatott fel, melyek közt rendszeresen tüzet rakott és áldozatot mutatott be a napistennek az ifjú segítségével, akit a tanítványának választott. Kétszer egy évben nem csupán a telepesek csatlakoztak hozzá, de maroknyi vadász is, akik némán tűntek fel a fák között, hogy a magukkal hozott szarvassal áldozzanak a telepesek istenének.

– Tüzet gyújt a házad felett! – tiltakozott Liam. – Törzsfőnek képzeli magát.

Sehogy sem értette Krona végtelen türelmét.

Amikor a déli földteknőben vagy a szemközti gerinceken élő vadászok látták a dombtetőről felszökő kékes füstöt, tudhatták, hogy a gyógyító ember valóban hatalmas.

Az erdőben viszont, távol az avatatlan tekintetektől, továbbra is bemutatták a holdistennőnek szánt áldozatukat, és teliholdkor előadták ősi táncukat, ahogy tették elődjeik az idők kezdete óta.

Krona pedig csak nézte, és nem tett semmit.

Bármily dölyfössé vált is a gyógyító ember, a két közösség lassan visszaszokott a régi békességbe. A vadászok és a telepesek kezdtek visszaszállingózni a karámba, hogy folytassák a kereskedést. Ha néhány év nem is oldhatta fel a vadászok bizalmatlanságát a telepesek és gyógyító emberük iránt, legalább a felszínen nyugalom és béke honolt.

Ez az ingatag állapot jobbára a két nagy öreg, Krona és Magri jóvoltából maradt fenn.

Krona eltökélten óvta a békét. Azért jött erre a szigetre, mert tudta, a tenger megvédi új otthonát a fosztogatóktól, akik fiatalkorában elpusztították birtokát és a családját – már csak ezért sem akarta, hogy a völgy a vadászokkal folytatott hasztalan és véres háború színtere legyen. Gyűlölte a gyógyító embert, amiért ilyen irányba terelte a dolgokat, de minden személyes sértettsége ellenére tudta, hogy türelmesnek kell lennie.

– Egyszer vége lesz az őrületnek – mormolta maga elé, és nem emelte fel szavát a gyógyító ember ellen.

Csendben tett-vett a földjén, és beérte azzal, hogy minden olyan ügyben, ami nem kapcsolódik az istenekhez vagy a nekik szánt áldozatokhoz, a közösség legbefolyásosabb tagja maradt. Különösen hosszú háza előtt érezte jól magát: gyakran lehetett látni, amint letelepedett egy nagy, gyapjas zsákra, és maga előtt tekintélyének jelképével, az óriási furkósbottal az általa alapított településen legeltette szemét. A gazdák a zsákon ülő ősz harcos elé vitték vitás ügyeiket, akihez még a gyógyító ember is csak óvakodva közelített. Krona legtöbbször egyedül vagy legfeljebb Liam társaságában időzött itt, ahonnét még mindig eleven tekintetével az alant kígyózó folyót és a felette sikló hattyúkat követte.

Magri sokszor felkereste ezen a helyen. Ő is kezdett korosodni, ő is felismerte a türelem értékét. A két férfi néma csendben ücsörgött egymással szemben, órák hosszat legfeljebb pár szót váltottak, mégis azzal a tisztelettel és előzékenységgel kezelték a másikat, ami nélkül nem őrizhették volna meg a harmóniát népeik között. Ily módon sok olyan súrlódást csillapítottak, ami másként mindkét közösség számára nagy veszélyt jelenthetett volna.

Ezen eszmecserék során Magriban lassan megérlelődött egy rendkívüli elképzelés, ami számos majdani nemzedék számára meghatározta a dolgok menetét.

Az idős vadász gyakran kérdezgette Kronát, miként élt a tenger túlsó oldalán. Idővel megismerte a Krona által hátrahagyott part menti közösséget és a nagy szárazföldön virágzó számtalan földműves települést, melyek léte mélyen elgondolkodtatta.

– Ha annyi odaát a földműves – bökte ki egyik napon –, eljön majd az idő, amikor mások is átkelnek a tengeren. Idejönnek a szigetre, ahogy ti is, és még többet követelnek majd a völgyeinkből.

– Meglehet – engedte meg Krona –, de a tenger veszedelmes. Talán nem kelnek át rajta.

– Átkelnek, ha muszáj lesz. – Magri viharvert arcára végtelen szomorúság telepedett. – Idővel sokan lesznek, olyan sokan, hogy elpusztítják a népemet.

Minél gondosabban figyelte a földművesek életmódját, annál inkább látta a benne rejlő erőt. Az ifjak máris új földeket kerítettek el, és a völgyben felfelé haladva mind nagyobb területet tisztítottak meg. Látta a jószágok kis csordáit, a magasföldeket mindinkább kisajátító gyapjas bárányokat, s tudta, hogy immár semmi sem állíthatja meg őket.

– Rábírtad a földet, hogy téged szolgáljon – tűnődött el. – A napisten nagyon erős lehet.

– Ha még többen jönnek, a vadászoknak meg kell békélniük velük és az isteneikkel – vonta le a következtetést Krona.

Az öreg vadász hónapokon át forgatta fejében ezeket a gondolatokat, míg végül eljutott a rendkívüli döntésre, amit népe elé tárt a következő nagy tanácskozáson.

A vadászok teljes értetlenséggel hallgatták felvetését.

– Ezt nem fogadhatjuk el – tiltakoztak, ő azonban eltökélten érvelt és nem adta fel, mert biztosan tudta: csak így biztosíthatja törzse fennmaradását.

– A napisten erőssé teszi a telepeseket – bizonygatta. – Nem állhatunk nekik ellen. Jobb, ha azt tesszük, amit mondok.

A vadászok között zajló vita, amiről a völgy telepesei mit sem tudtak, két teljes éven át tartott, amíg a vénember tekintélye és érvelése végül kicsiholta a kelletlen elfogadást.

Krona egyik nyáron meglepve látta, amint Magri elé járult kis küldöttségével, melyben a sántikáló Taku és néhány tapasztaltabb vadász mellett két fiatal lány is helyet kapott, akik illedelmesen lemaradva követték őket. Amikor udvariasan köszöntötte és leültette maga elé a vendégeket, a két szótlan lány távolabb várakozott. Krona nem értette, mit jelent mindez.

Magri óvatosan fogott bele mondandójába.

– Népeink több mint három éve békességben élnek – kezdte. – Áldozatot mutatunk be a gyógyító embernek, és megtartottuk az ígéretünket, hogy nem vadászunk a völgyben.

– Mi pedig távol tartjuk magunkat a vadászterületektől – emlékeztette Krona.

– Igaz – fogadta el Magri –, csakhogy a néped egyre több földet foglal el. Eljön a nap, amikor már nem éri be a völggyel.

– Nekünk elég ennyi – biztosította Krona.

– Most még talán igen – vont vállat Magri. – Most még talán béke van, de idővel a néped többet akar majd, hiszen minden évben több a juhotok és a marhátok, ezért mind több erdőt vágtok ki. Nem lehet másként – erősködött. – A fiaink máris nyugtalanok – figyelmeztetett. – Ha a néped még többet követel, azt mondják majd, ideje elűzni őket a völgyünkből. Nem feledték a vérontást, és ezúttal jobban felkészülnek. Sokan meghalnak.

– Megállítjuk őket – jelentette ki magabiztosan Krona. – Te meg én.

Magri megrázta a fejét.

– Megöregedtünk. Néhány év múlva már nem leszünk itt, és a tanácsaink feledésbe merülnek.

Krona nem válaszolt, mert tudta, hogy Magrinak igaza van. Semmitől sem rettegett úgy, mint a békét fenyegető veszélyektől, ezért az öreg vadász szavai szörnyülködéssel töltötték el.

– Mit javasolsz hát? – tette fel a kérdést.

– Gondoskodnunk kell arról, hogy a béke nemzedékeken át megmaradjon – felelte Magri. – Ennek pedig csak egyetlen módja van – tette hozzá. – Mindenkinek, aki az öt folyó találkozásánál él, egy néppé kell válnia.

Krona meredten nézte.

– De hogyan?

– Vezetned kell minket, mi pedig az oltalmad alá helyezzük magunkat. Elfogadod a tisztséget?

A meglepő ajánlatot döbbent csend fogadta.

– De hát a népeink egészen másként élnek – tiltakozott végül Krona.

– Akkor magunkévá kell tennünk a néped életét – bólintott Magri.

– Az isteneitek… – kezdte Krona.

– Áldozunk a holdistennőnek, aki a vadászokat oltalmazza – vágott közbe Magri –, de azt is látjuk, hogy a napisten hatalmasabb. Láttuk az erejét – ismerte el kényszerűen. – Mindkettőnek hódolunk, de kettejük közül a napisten a hatalmasabb.

– S a néped beleegyezik ebbe? – ráncolta a homlokát Krona.

– Igen. Ha megvédelmezed a vadászterületeket, a törzsfőjüknek választanak és ajándékot adnak.

Még a legnyughatatlanabb vadászok is tiszteletben tartották Krona érdemeit, és elismerték, hogy részrehajlás nélkül tesz igazságot.

Krona átgondolta a dolgot.

– Legyen – döntötte el. – A mai naptól én, Krona leszek a vadászterületek oltalmazója.

Magri felállt, hogy elővezesse a két leányt. Krona látta, hogy csak nemrég léptek serdülőkorba. Karcsú és ruganyos alakjukkal, könnyed lépteikkel mindkettő igézően tüzes teremtésnek tűnt.

– Két fiatal földművesnek asszonyra van szüksége – jelentette ki Magri. – Vegyék maguk mellé őket.

Igaz, ami igaz: két ifjúnak csakugyan nem jutott asszony. Krona elismeréssel vizsgálgatta a két lányt, és nyomban felismerte, milyen bölcs ajándékkal szolgált az öreg vadász.

– Még meg kell tanulniuk, hogyan éltek – tette hozzá Magri –, de majd te megmutatod nekik.

– Elfogadom az ajándékod – bólintott Krona, így a vadászok abban a tudatban indultak útjukra, hogy új korszak kezdődött.

Az új rend bevált. A következő években a földművesek és a vadászok egyaránt Krona dombján kerestek megoldást ügyes-bajos dolgaikra, a törzsfő pedig mindenkor pártatlan ítéletet hozott. Magrival együtt ragaszkodott ahhoz, hogy valamennyi vadász részt vegyen a napistennek bemutatott áldozaton, így Magri és Taku vezetésével évente kétszer tíz vadászcsalád lépett a völgy területére, majd kapaszkodott fel a dombra, ahol Krona és a gyógyító ember ünnepélyesen köszöntötte őket. Miután a földművesek letelepedtek a tisztás egyik oldalán és a vadászok velük szemközt, a gyógyító ember – aki elégedetten szemlélte tekintélyének további gyarapodását – áldozatot mutatott be a leghatalmasabb istennek. A sorsdöntő szertartás után ünnepi lakomát ültek, majd a sánccal övezett karámban gyűlést rendeztek a két közösség idősebb és tapasztaltabb tagjaival, hogy megvitassák a nagyobb horderejű ügyeket.

Az egyik ilyen gyűlésen, Krona vezetésének harmadik évében, fontos döntés született. A juhok hosszú időn át egészségesen sokasodtak és elegendő húst adtak, bundájukból is olyan finom szőttesek készültek, amilyeneket a vadászok annak idején joggal csodáltak meg, ám a gyapjú minősége az utóbbi időkben egyre silányabbá vált, ami nyilvánvalóvá tette, hogy a nyájnak vérfrissítésre van szüksége.

– A legfinomabb gyapjújószágokra van szükségünk, legyenek bármekkorák – érvelt az egyik gazda. – Majd keresztezzük őket a nagyokkal.

Kezével jelezte, milyen kiváló eredményre számíthatnak.

– A szigeten nem találunk ilyet – szállt vitába valaki. – Ahhoz újra át kellene kelnünk.

A telepesek közül csak kevesen éreztek magukban késztetést, hogy a törékeny lélekvesztőkön másodszor is átkeljenek a Csatornán, de Krona megvetette a lábát.

– Több birkára és marhára van szükségünk – döntötte el a kérdést. – Nem hagyhatjuk annyiban a dolgot. Odaát a part menti településeken beszerezhetünk mindent, de ehhez nemsokára indulnunk kell, míg kitart a nyári idő.

– Mit kínálunk cserébe? – kérdezte az első gazda. – Agyagedényt és vesszőkosarat?

Krona átgondolta a dolgot, mielőtt megrázta a fejét.

– Ide az nem elég. – Magrihoz és Takuhoz fordult. – Bőrök, prémek és szőrmék kellenek. A gazdák odaát értékelik az ilyesmit.

Jól mondta: az észak-európai partvidék lakói valóban nagy becsben tartották a prémeket, melyek oly nagy gazdagságban teremtek a szigeten.

– Taku majd elintézi – döntötte el Krona.

Az elmúlt években a sánta vadászból kivételes tehetségű kalmár lett, aki a nagy bőrkenuján fel-alá járt mind az öt folyón, sőt a tengerpart mentén, hogy áruval megrakva térjen vissza a településre. Most is csak két napjába telt összeszedni kivételes rakományát, ami megtöltötte a két legnagyobb hajót. A szarvasbőrök mellé róka- és borzprémek, sőt néhány bölényirha is került, amely folyók közvetítésével jutott el ide a sziget északi részéből. Taku ténykedésével kezdődött meg a szigetet egyre inkább meghatározó kereskedelem. A kis vadász érezhető büszkeséggel sántikált egyik prémhalomtól a másikig, miközben a szőrmék minőségét méltatta.

– Ennyi elég lesz – bólintott Krona, miután megvizsgálta a rakományt, de tévedett, ha azt hitte, hogy Taku is beéri ennyivel.

A sánta vadász a törzsfő elé állt egy fontos kéréssel.

– Hadd tartsak veletek a fiammal.

Legidősebb gyermeke felé intett, aki kiköpött mása volt.

Krona a homlokát ráncolta. Mi haszna lenne?

– Majd evezünk – vont vállat Taku.

A vadász és gyermekei gyakorlott hajósok hírében álltak, Kronát mégis kétségek gyötörték. Nyugtalanította, mit szólnak majd jelenlétükhöz a telepesek, ám legnagyobb meglepetésére senki sem tiltakozott. Az egykori vadorzóból megkerülhetetlen kereskedő lett, épp ezért nagy népszerűségnek örvendett: váratlanul bukkant fel a tanyákon, de mindig hozott valamit, amivel örömére szolgált a gazdának vagy asszonyának.

– Hát jó – adta meg magát Krona. – Velük tarthatsz a fiaddal.

Aznap este Taku ünnepélyes szónoklatot intézett gyermekeihez.

– Átkelünk a tengeren, s talán soha nem térünk vissza. Ha úgy is lesz, később majd mások útra kelnek, és egyszer visszatérnek, ezért azt kell tennetek, amit én csinálok. Hajózzatok és kereskedjetek, mert ez a legjobb a családnak.

Amikor megbüntette és ezáltal megfosztotta a képességétől, hogy vadásszon, Krona akaratlanul is nagy szívességet tett Takunak. A szükség rábírta a vadászt, hogy más megélhetést találjon, s ahogy a település terjeszkedett, ő felismerte, ami más vadászok figyelmét elkerülte: egy ilyen közösségnek muszáj kereskednie. A földművelők kevesen vannak és minden erejüket leköti az erdők irtása, ez pedig kapóra jön mindenkinek, aki felismeri a lehetőséget és kész közvetítő szerepet játszani az öt folyón. Taku úgy érezte, a tenger átszelésével ennél is szédítőbb távlatok nyílhatnak meg, ezért eltökélte, hogy részt vesz ebben a kalandban. Talán az ösztöne vezérelte – nem láthatta kibontakozni a kereskedelmet, ami a kontinentális Európában máris virágzásnak indult –, és most sem hagyta cserben.

Az utazás sikerrel zárult, a gazdák annyi jószágra tettek szert, hogy ki kellett bővíteni a karámot. Taku még egy kis termetű juhfélét is felhajtott, ami a lehető legfinomabb gyapjút adta, de ami ennél is fontosabb, fiával együtt láthatta a kontinensen létrejött nagy településeket és pezsgő kereskedelmet.

– Jól tetted, hogy békét kötöttél a telepesekkel – avatta bizalmába Magrit. – Annál is erősebbek, mint hittük.

Fia a maga részéről ennyit tett hozzá:

– Nagyobb hajókra lesz szükségünk. Kereskednünk kell a tenger túlsó partjával.

A fellendülés új korszaka köszöntött be Sarumban. Már csak egyetlen nagy feladat hárult Kronára, aki lassan betöltötte az ötvenedik évét, s ezzel élete utolsó szakaszába lépett: alkalmas utódot kellett találnia a két közösség vezetésére.

Liam most is tudta, mit kell tennie.

– Nevezd meg a fiunkat – biztatta Kronát.

Legidősebb gyermekük lassan betöltötte a tizenhárom évét, néhány év múlva férfivá serdül. Ahogy büszkeséggel és gyengédséggel tekintett megőszült férjére, Liam nem kételkedett abban, hogy képes lesz gondoskodni róla és életben tartani, amíg fiuk alkalmas vezetővé nem érik.

– Követni fogják, ha tapasztalatlan is, mert a te fiad és választottad – érvelt.

Krona tudta, hogy ennek még nem jött el az ideje.

– Egy napon a fiam törzsfő lesz – ígérte meg Liamnek –, de most még nem.

A döntés nem ígérkezett könnyűnek. A háborítatlan béke ellenére a vadászok továbbra is elkülönültek tőlük, a holdistennőt imádták és kísérletet sem tettek az állattartásra vagy a gabonatermesztésre. Olyan férfit kellett választania, aki tekintélyt parancsol a befolyásos telepesek körében, ám ugyanúgy elfogadtatja magát a vadászokkal is.

A probléma megoldása egész váratlanul, szinte önmagától kínálkozott fel.

Amikor a vén Magri megajándékozta a két szemérmes leánnyal, Krona úgy határozott, egyiküket egy Gwilloc nevű fiatal gazdának adja, akivel szegről-végről rokonságban is állt. A huszonkét esztendős szálas termetű Gwillocot sokan fekete embernek hívták koromszínű haja, tömött szakálla és mélyen ülő szeme miatt, magassága pedig még feltűnőbbé tette füstös és sötét küllemét. Ritkán szólt, de ha megtette, illő tisztelettel hallgatták. Szó nélkül fogadta el a Krona által felkínált leányt is, aki rövid idő alatt három gyermeket szült neki – csupa hozzá hasonló kormos teremtést. Krona érdeklődéssel figyelte, ahogy a telepesek és a vadászok köreiben egyformán otthonosan mozogtak, s közben mosolyogva gondolt Magri bölcsességére, amiért ilyen ajándékkal lepte meg. Már csak néhány nemzedék kellett, hogy a két gyökeresen eltérő nép eggyé váljon.

Addig is az ifjú Gwilloc egy új és váratlan fejleménnyel lepte meg.

Taku épp a tenger átszelésére készült, amikor Gwilloc Krona elé járult, és engedélyét kérte egy új birtok kiparcellázásához.

– A testvérem és a családja veszi át a földet, ahol eddig közösen gazdálkodtunk – magyarázta. – Már három fia van. Ideje, hogy saját földem legyen.

A kérés méltányosan hangzott, csakhogy amikor Krona a részleteket firtatta, az ifjú földműves egy völgyön túli területet nevezett meg.

– Mi a völgyben gazdálkodunk – csóválta a fejét Krona. – Ez itt jó föld.

– Szemközt a völgy bejáratával, a folyók találkozásától délnyugatra még jobb – vágta rá Gwilloc. – Ott az asszonyom is közelebb lehetne a népéhez – tette hozzá az öregember nagy meglepetésére.

Ez a szempont fel sem ötlött Kronában.

– Szavamat adtam a vadászoknak, hogy megmaradunk a völgyben. Megígértem, hogy megvédem a vadászterületeiket.

A település kibővítése pontosan olyan rossz érzést keltett volna, amit mindenáron kerülni próbált.

– Ostoba vagy – tette hozzá a nyomaték kedvéért.

– S ha meggyőzöm róla a vadászokat, hogy engedjenek oda? – kérdezte rendületlenül Gwilloc.

Krona megvonta a vállát. Ebben az esetben ő sem emelhetett kifogást.

– Nem fognak beleegyezni – figyelmeztetett.

Annál inkább megdöbbent, amikor tíz nappal később Magri és egy másik vadász azzal járult elé, hogy helyet ad Gwilloc birtokának, méghozzá pontosan azon a helyen, ahol szeretné.

– Akkor hát mégsem vadászterület? – ráncolta a homlokát.

Magri megrázta a fejét.

– Ez a föld a nyugati völgy bejáratánál lesz, ami nem olyan jó vadászterület, mint onnét keletre. Ha új földeket akartok, legyenek csak a nyugati völgyben.

A másik vadász helyeslően bólogatott.

– Megígértük, hogy az északi völgyben maradunk – vetette meg a lábát Krona. – Álljuk a szavunkat. Itt is van elég jó föld.

A másik vadász elmosolyodott.

– Ígérhetsz bármit, de nézd csak meg, hogy fejlődnek a birtokaitok. A vadászok tudják, hogy előbb-utóbb terjeszkedni fogtok. Ha már úgyis gazdálkodik ott valaki, akkor legyen Gwilloc, akinek az asszonya közénk tartozik.

– Gwilloc fiai máris elkezdtek vadászni a mi gyermekeinkkel – magyarázta Magri. – Idővel jobban tiszteletben tartják majd a vadászterületeinket, ha a mi népünk között élnek. Legyen csak így.

Krona abban a pillanatban felismerte az új törzsfőt, aki követhetné.

*

A következő öt esztendőben Krona teljes elégedettségben élhetett. A harmadik év szokatlanul hosszú és rideg tele elragadta az öreg Magrit, kinek helyét magától értetődően a rangidős Taku vette át, mint a szétszórtan élő vadászok szószólója. A rákövetkező évben lebetegedett a gyógyító ember, aki aratás idejére meg is halt; az ő helyébe tanítványa, egy józan gondolkodású ifjú lépett, aki nagy tiszteletben tartotta Kronát, és ügyelt rá, hogy semmivel se haragítsa magára a vadászokat.

Amióta csak a völgy bejáratával szemközt elkerítette saját birtokát, Krona nagy figyelmet szentelt Gwillocnak, és megadott neki minden esélyt, hogy bizonyíthassa érdemességét.

Maga mellé szólította, valahányszor tanácskoztak vagy nagy horderejű kérdésben döntöttek, emellett gyakran megbízta, hogy a kisebb ügyekben járjon el az ő nevében. Gwilloc sosem mulasztott el engedelmeskedni, s miután jól ismerte mindkét közösséget, odafigyeltek a szavára. Szépen gazdálkodott, és okosan választotta meg birtokának helyét, családjával együtt bőségben élt.

A gazdák hamar átlátták, mennyire kedveli Krona az ifjú földművest, ezért egyetlen szóval sem tiltakoztak, amikor szép csendben, ám annál nyilvánvalóbban a vénember nyomdokaiba lépett.

Az öreg harcos egyre kevesebbet mozgott és mindinkább fájlalta merev tagjait. Nagy bikanyaka megereszkedett, egykor öles karjai elvékonyodtak, de még így, a vége felé is megkapó jelenség maradt. Ha csak melegen sütött a nap, kiült a háza elé, ahol immár Liam fiatal szolgálói gondoskodtak kényelméről, s ahogy mindig, elégedetten nézte a folyóparton fészkelő hattyúkat.

Egy kellemes késő tavaszi napon ezen a helyen érte a csendes és kíméletes halál. Tekintélyes kort, ötvennégy esztendőt ért meg.

Másnap tanácsot tartottak, ahol Gwillocot nyomban ki is nevezték új törzsfőnek.

Gwilloc első intézkedéseként megkezdett egy hagyományt, ami hellyel-közzel négyezer éven át kitartott – egy hagyományt, ami örök időkre megváltoztatta Sarum képét.

– Tisztelegnünk kell Krona előtt, aki megalapította a települést és megőrizte a békét azon a helyen, ahol az öt folyó találkozik – jelentette ki. – Nem engedhetjük, hogy nagysága feledésbe merüljön.

Ebben mindenki egyetértett; már csak az maradt kérdéses, hogy mit is tegyenek.

– Halmozzunk köveket a sírjára – vetette fel az egyik gazda, ám a többi jelenlévő ezt túlontúl kevésnek érezte.

Végül Gwilloc állt elő a megoldással.

– Házat emelünk a tiszteletére, ahol a lelke örök időkig békességben élhet.

Ki is választották az alkalmas helyet egy magaslaton, a völgy bejáratától néhány mérföldnyire északra: egy félreeső pontot az egyik gerincen, ahonnét fenséges kilátás nyílt a fennsíkra és az alant húzódó völgyre. Gwilloc parancsára minden áldott nap idesereglettek a vadászok és a telepesek, hogy az egész területet megtisztítsák a fáktól, mielőtt nekikezdenek az építkezésnek. Először egy kis házat ácsoltak, melyben elhelyezték Krona holttestét. Mellé fektették furkósbotját és a zsák gyapjút, amin oly sokat ücsörgött, majd leöltek egyet az általa kedvelt hattyúk közül, hogy a másvilágon is gyönyörködhessen benne.

Ezután viszont olyasmit tettek, mint még soha azelőtt: előbb lepecsételték a fából ácsolt sírt, majd szarvasaganccsal kétoldalt, harminc méter hosszan és három méter távolságban párhuzamos árkokat vájtak a puha mészkőbe, hogy a köztük lévő teret hatalmas földhányással töltsék ki. Nap nap után folytatódott a munka: a sírhalom egyre magasabbra nőtt, hamarosan elborította Krona délkeleti oldalon álló kis faviskóját, de még ekkor sem pihentek meg, csak mikor a harmincméteres földdomb magassága teljes hosszában túlhaladta a két métert.

Két hónapnyi keserves munka kellett a befejezéshez, azután Gwilloc úgy rendelkezett, hogy a hegy oldalait és tetejét döngöljék csontkeményre, majd burkolják be mészkővel. Ily módon hosszú és látványos emlékmű jött létre, ami felfordított hajó gyanánt emelkedett ki a földből. Nappal vakító fehérségével vonta magára a tekintetet, a holdfényben kísértetiesen izzó sápadt fényével.

– Mostantól ez Krona háza – bólintott elégedetten Gwilloc –, ahol örökké élhet.

A telepesek és a vadászok egyforma csodálattal és örömmel tekintettek az általuk emelt roppant építményre. Mindannyian tudták, hogy ez a magaslat mostantól szent hely.

Gwilloc parancsára a gyógyító ember bárányt áldozott a napistennek és szarvast a vadászok holdistennőjének, hogy semmi se zavarhassa meg az öreg törzsfő nyugalmát.

A következő években, ha nehéz döntést kellett hoznia, Gwilloc gyakran feljött ide a tisztásra, hogy illő áhítattal letelepedjen az általa emelt nagy fehér sírhalom mellé.

– Áruld el, mit tegyek, Krona – kérte ilyenkor.

Számára úgy tűnt, az öreg harcos szelleme mindig jó tanáccsal szolgál, ezért megnyugodva és megerősödve tért vissza a völgybe.

Az itt élők más bizonyságát is látták Krona nem múló jelenlétének. Amikor nyári mennydörgés visszhangozta be a dombvidéket, Sarum lakói összenéztek és azt suttogták:

– Krona morog a házában.

Évekkel később, miután megnevezte örököseként Krona egyik fiát, Gwilloc maga jelölte ki a helyet saját és családja szerényebb sírjához, hogy a szellemének legyen hol laknia, amíg csak az odalent hömpölygő folyók találkoznak egymással.

Így születtek meg Sarum első nagy földépítményei, a hosszan elnyúló sírdombok, melyek szervesen hozzátartoztak a neolitkori Britannia arculatához, és több mint ötezer éven át fennmaradtak. Ekkortól egyre-másra emelkedtek a sírhalmok Sarum térségében, ahogy a földműves közösségek egymást követő nemzedékei megtisztították és belakták a földet. A buckákban néha egész családok és csoportok nyugodtak, többségüket azonban továbbra is egy-egy kivételes személyiség emlékének szentelték. Használatuk elterjedt egész Britanniában. Az évezredek múltával számos formát öltöttek – körkörösek és csésze formájúak éppúgy akadtak –, leggyakrabban mégis a hullámzó Salisbury-síkságon találhatók meg, ahol sok száz fűvel benőtt sírhalom pettyezi a tájat és emlékeztet a régi korok nagyságaira.

Amint Magri előre látta, idővel nem csupán az északi völgy telepesei rajzottak ki és foglalták el a régi vadászterületeket, de mások is csatlakoztak hozzájuk a tengeren túlról.

Krona érkezése csupán apró epizód lehetett abban a népvándorlásban, ami egyszerre érintette Britannia szigetét és a nyugatra fekvő Írország még távolabbi területeit, ahová egyre-másra érkeztek a kitartó és rettenthetetlen telepesek, akik lélekvesztőikkel nem féltek nekivágni a viharos északi vizeknek. Kis tanyákat építettek; gabonát vetettek vagy állatokat tartottak, netán – ahogy Sarumban – mindkettőt egyszerre. Földsánccal övezett területeik tanácskozások céljait szolgálták, ide terelték és itt cserélgették jószágaikat, ha pedig a helyzet megkívánta, ide vonultak vissza ellenségeik elől. Sírhalmokat emeltek és megtisztították a lankákat tömzsi barna juhaik számára. Bárhol telepedtek is le, uralmuk alá hajtották a földet. Ezekből az elszórtan meggyökerező településekből jött létre a nagy civilizáció, amit manapság Britannia neolitikus kultúrájának nevezünk.

Alig kétezer esztendő kellett hozzá.

*

Britannia történelmének ezt a kétezer esztendejét viszonylag jól dokumentálták a régészek, akik nagy számban tártak fel sírdombokat, településeket és korabeli eszközöket, melyek alapján számos eltérő kultúrát azonosíthattak. Egy Sarumtól északra eső terület – Windmill Hill – nevet is adott egyiküknek, mely külszíni kovabányákat és töltésutakat hozott létre. Az északi Yorkshire-ben a telepesek rábukkantak a gagát néven ismert fekete borostyánkőre, mellyel nyakláncaikat és egyéb ékszereiket díszítették; eközben Cornwallben, Walesben és a Tóvidéken bányászközösségek jöttek létre, melyek mélyen behatoltak a térség vulkanikus kőzetrétegeibe, és minden korábbinál jobb minőségű szekercefejeket állítottak elő. Az Európa kontinentális részétől elvágott sziget tovább járta fejlődésének sajátos és nem kevésbé izgalmas útját.

Sejthető, bár nem bizonyítható, hogy a szigetet korábban szórványosan benépesítő vadásztörzsek fokozatosan beolvadtak a neolitikum földműves közösségeibe. Az itt élők száma ugyanakkor továbbra is alacsony maradt, jóllehet a mezőgazdasági művelés nagyobb közösségeket is eltarthatott. Kr. e. 2000 táján az egész szigeten nem élhetett negyvenezer léleknél több, ami persze tekintélyes növekedés az első vadászó-gyűjtögető közösségekhez képest, de a sziget túlnyomó része így is teljesen érintetlen maradt. Ki tudja, milyen primitív népek barangoltak még háborítatlanul e lakatlan senki földjén?

A Wessex szívében fekvő Sarum, melynek fennsíkját a kézi erővel is könnyen megművelhető termékeny földtakaró borította, nem csupán mezőgazdasági szempontból válhatott a neolitikus Britannia értelemszerű központjává. A dombgerincek és csapások, melyeken át egykor a Hwll-hez hasonló vadászok idejutottak, immár a távolról jött kereskedőket segítették. A délről vagy akár a tenger túlfeléről érkező kalmárok könnyen elérték a természetes öblöt, hogy onnét felhajózzanak egészen az öt folyó találkozásáig. A szárazföldi és vízi átjárók e fontos kereszteződésében fekvő Sarum idővel természetszerűleg fontossá vált.

Kr. e. 2500 táján újabb változás köszöntött be Britanniában. Akárcsak Európa többi részén, itt is megjelentek a csodálatos lapos fenekű agyagedények, melyeket jellegzetes formájuk után a régészek a harangedény névre kereszteltek el, miközben egészen az Ibériai-félszigetig és a Rajna folyó mentéig követték nyomait. Nagyjából ekkortájt találkoztak először a szigetlakók a tengeri úton érkező rézzel, majd nem sokkal ezután az ón és réz ötvözésével készült bronzzal, amelyből fegyverek, finoman megmunkált ékszerek és különféle kisebb eszközök készülhettek. A bronzot vonzóvá tette könnyű megmunkálhatósága, ugyanakkor lágy ötvözetként nem forradalmasíthatta a hadviselést, sem pedig – ami még fontosabb – a mezőgazdaságot, ezért nem hozott gyökeres változásokat a sziget életében.

Ezekben a hosszú évszázadokban a sziget – s kivált Sarum – dicsősége nem a fémben állt. A helyet nem a fém és annak felhasználása avatta híressé, hanem a kő.

A magasabb pontokon hihetetlen kör alaprajzú templomok emelkedtek: a henge-ek, melyek még manapság is tiszteletet parancsolnak megjelenésükkel. A kopár gerinceken, olykor több holdnyi területen, sok tonnás sziklatömbök állnak kiszámított mértani precizitással. Valamennyi kivételes mérnöki teljesítmény – csakugyan lenyűgöző lehetett azok hatalma, akik ki tudtak állítani egy ilyen impozáns építményhez szükséges munkáscsapatot. A henge-ek, melyek mellett még az ősi sírdombok is eltörpülnek, mindmáig ékesen tanúskodnak a kor emberének tudományos ismeretéről és uralkodóinak végtelen becsvágyáról.

Az efféle emlékművek talán Észak-Európa más részein is ismertek, Britanniában azonban mindenütt megtalálhatók, Cornwalltől egészen Skócia legészakabbra eső csücskéig. Fejlődéstörténetük sok évszázados ívet ír le: kezdetben földből, majd fából, végül kőből építették őket. Mindig kört alkottak, bejáratuk pedig jellemzően arrafelé tekintett, ahol a nyári napforduló idején a napkorong kelt, ám ezzel még nem merül ki tudományos jelentőségük, ezért az archeológusok és matematikusok mindmáig érdeklődéssel tanulmányozzák vallási és csillagászati jellemzőiket. A henge-ek a legnagyobb koncentrációban éppen Sarum térségében találhatók meg. Harminc mérföldnyire északnyugatra, Avebury falu közelében is áll egy; közelebb elszórtan több kisebb – köztük egy fából épült szép henge –, a legnagyobb és legismertebb mindazonáltal a Sarumtól északra eső Stonehenge.

Építése korán, valamikor Kr. e. 3000 után kezdődött. Eleinte csupán egy körkörös földsáncból állt, melynek bejárata a nyári napforduló idején kelő napra nézett, de a földsáncon belül hamarosan egy belső kör is létrejött, melynek ötvenhat pillérét egyenlő közönként állították fel, miközben a bejáratot nagy sziklákkal keretezték. Kr. e. 2100 táján emelkedett fel a granulitkövekből épített belső szentély, amely a neolitikum mérnöki tudományának egyik legnagyobb vívmánya: valamennyi tömbje közel kétméteres, négy tonnát nyom, és olyan időkben került a helyére, amikor építői még nem ismerhették a kereket, a tenger, a szárazföld és a folyók közvetítésével mégis sikeresen juttatták ide a mintegy négyszáz kilométerre eső dél-walesi Preseli-hegységből. A kör bezárásához több mint hatvan ilyen gigászi kőtömb kellett.

Kr. e. 2000 körül aztán igencsak különös dolog történt: valami okból abbamaradt a félig már elkészült sziklakör építése. Még a granulittömböket is eltávolították a helyükről, mielőtt felemelkedett egy új csodálatos építmény, melynek széles sugárútja áttörte a földsáncokat és mintegy hatszáz méteren át vezetett a hullámzó fennsíkon, gigászi szürke homokkősziklái mellett pedig valósággal eltörpültek a korábbi granulitok. Formavilágát és léptékeit tekintve egyaránt olyan templom született, amilyet még senki sem látott a szigeten.

Stonehenge

Kr. e. 2000

Maradt még néhány óra pirkadatig.

Stonehenge nagy templomának közepén hat pap várakozott türelmetlenül az utasításra. Hosszú idő eltelt, mióta a főpap utoljára hozzájuk szólt.

Egy külső szemlélő számára, aki nem értette a henge titkos működését, a jelenet csakugyan furának tűnhetett. A posztjaikon álló méltóságteljes papok festetlen báránygyapjúból készült egyszerű, hosszú köntöst viseltek, lábukat vastag bőrcsizmával óvták a hidegtől, míg fejüket egészen tarra borotválták, leszámítva egy V alakban meghagyott sávot, mely hegyével a szemük közé mutatott. A kezében valamennyi két-három hegyes botot szorongatott.

A papok mellett csak egyvalaki tartózkodhatott a henge területén: a kapuban, erős bőrszíjakkal megkötözve fiatal tolvaj feküdt, aki már rég beletörődött sorsába, hogy virradatkor feláldozzák a napistennek.

Dluc, a főpap mintha tudatában sem lett volna jelenlétüknek. Hosszú, szürke köntösbe burkolt magas és ösztövér alakjával oly mozdulatlanul állt, mintha maga is sziklatömb lenne. Jobb kezével főpapi botját markolta, melynek végén bronzba faragott és arannyal díszített elegáns hattyú bontogatta szárnyait: a napisten szimbóluma. Baljában nagy lengombolyagot tartott. Zord és simára borotvált arca teljes szenvtelenséget tükrözött; tekintete a látóhatár egy távoli pontjára szegeződött.

Minden oka megvolt a feszült összpontosításra. Egy ideje nyilvánvaló lett, hogy – hacsak meg nem békítik az isteneket – Sarum területe és a szent körlet pusztulásra van ítélve. Mit tehetne azért, hogy elhárítsa a csapást? S mennyi ideje maradt megtenni?

– Ha Krona megbetegedne… – mormolta maga elé.

Oly vigasztalannak találta a gondolatot, hogy száműzni próbálta elméjéből, de makacsul vele maradt.

Ujjai alig észrevehetően megfeszültek főpapi botján.

Egyéb kötelességeinek is meg kellett felelnie, s aznap éjjel még sok munka állt előtte. Megtörte gyötrelmes áhítatát, hogy botjával a kör négy pontjára mutasson és kiadja a kurta parancsot:

– Ki a pálcákkal!

Emberei az általa mutatott helyekre siettek és letűztek a földbe egy-egy jelzőbotot. Miként minden éjjel, Stonehenge csillagász papjai buzgón méricskélték az égitestek állását.

A rideg őszi égbolton magasan állt a félhold, az éjszakát betöltötték a csillagok. A mindenfelől lendületesen magasba szökő kopár gerinceket harmat ülte meg, ettől mintha felragyogtak volna a holdfényben.

A szent terület minden dombtaréján mészkő sírhalmok türemkedtek ki a földből – egyesek elnyúltan, mások kereken –, mintha sápadtan izzó szellemhajók szelnék a mozdulatlanná kövült tengert. Holtak őrködtek Sarum élő lakói felett, akik ennek megfelelően tiszteletben tartották őket.

A szent föld sok mérföldre kiterjedt e hullámzó tájon, s nem csupán sírdombok, de fából ácsolt kis templomok és földsáncok tagolták – a letűnt évszázadok emlékművei, melyek során ez a magaslat fokozatosan elkülönült az egész térségtől. A szigeten egyetlen más helyet nem övezett ekkora tisztelet; a zarándokok olykor napokig rótták a gerinceken kígyózó csapásokat, csak hogy láthassák.

A szent terület szívében pedig, egy lágyan hullámzó lankán, ott állt a mágikus henge.

Óriási volt: száz méter átmérőjű, kör alakú mészkősánc, körötte mély árokkal, szívében a szentek szentjével. Annyiban is rendhagyónak számított, hogy a szigeten a henge-ek árkai jellemzően a sáncokon belül húzódtak, nem kívül. „Mi mások vagyunk”, vallották büszkén papjai. Az északkeleti oldal bejáratától széles sugárút tört át a földfalakon, hatszáz méteren egyenes vonalú és töretlen teret kínálva az ünnepélyes felvonuláshoz. Ahol a szentélybe hatolt, két roppant sziklatömb alkotott kaput, melyen át csakis a papok és az emberáldozatok léphettek be. Odabent két alacsony buckát használtak a csillagászati megfigyelések céljaira, és ötvenhat fapózna alkotta a külső kört, melyet a jelenlegi főpap gondosan helyreállított. Ez foglalta magába a még csak félig kész két belső kört és annak álló sziklatömbjeit. A szent kék köveket.

A templom immár nyolcszáz esztendeje állt, mely idő alatt misztikus jelentőségre tett szert, s nem csupán a napistennek és a holdistennőnek bemutatott rituális áldozat helyszíneként. Csillagászati jelentőségének köszönhetően minden más tevékenységet is meghatározott Sarum és nagy törzsfője, Krona területén.

Ha akadtak is nagyobb henge-ek – mint az a kiterjedt együttes a ma Aveburyként ismert falutól északnyugatra, ahol egy szomszédos törzsfő uralkodott alacsonyabb rendű népén –, Dluc mindig emlékeztette papjait: „A mi templomunk arányai nemesebbek, és a csillagászaink is különbek.”

Valóban tökéletes volt: nyárközép és a nyári napforduló idején a nap éppen bejáratával szemközt emelkedett a látóhatár fölé, első bíborvörös sugaraival beragyogva a széles utat, átsurrant a bejárat roppant kőfélfái között, és rávetült a szent kör közepére. Téli napfordulókor a nap pontosan a szemközti oldalon nyugodott le, így utolsó sugaraival búcsúzásként még izzó fényébe vonta a kék köveket és a széles utat. Ahogy a nap véget nem érő útját járta az égbolton, a papok a henge földjébe leszúrt jelzőpálcáikkal nyilvántartották az órákat és a napokat, kiszámították a napforduló és napéjegyenlőség dátumát, meghatározták a vetés és az aratás idejét, és minden megfigyelésük szent mondásokká formálódott az ajkukon. A henge ily módon roppant napóraként is működött, melyről leolvashatták az adott év- és napszakot.

Dluc nem kétellte, hogy a henge-en és Sarum egészén a napisten uralkodik. Az ő fenyegető jelenléte ül meg minden magaslatot és völgyet. Reggelente és esténként, amikor az öt folyó találkozásánál erőteljes sugarai rávetülnek a kopár gerincekre, míg sűrű árnyai átszövik az egész földteknőt, mindenki tudhatja, hogy a nap rájuk függeszti figyelő tekintetét. Délidőben vakító erejével felperzseli a száraz mészkövet, hogy ránézni is alig lehet. A nap ajándéka a nappal és az éj, nyár és tél, tavasz és aratás. A nap adja, a nap elveszi – hatalma végtelen.

Ahogy a papok tettek-vettek körülötte, Dluc lassan egyik jelzőtől a másikig lépdelt, és kibontotta gombolyagját; néhol megtorpant, hogy ellenőrizze a szintvonalat. A templom némaságában szemlélődő aszkétalelke egy pillanatra elszabadult a mindennapos gondok fogságából, amint a háttérbe húzódó papok és a néma kék kövek társaságában elvégezte titokzatos méréseit és számításait, hogy magányos erőfeszítést tegyen az égbolt legnagyobb misztériumának kifürkészésére.

Munkáját váratlanul két gyors lábú hírnök zavarta meg, akik közös erővel egy üres hordszéket cipeltek. Hihetetlen sebességgel szelték át a szent földet; keményre edzett csupasz talpuk sziszegve hagyott nyomot a harmaton.

Amint elérték a templomkört, a szolgák fürgén a bejárathoz kerültek, ahol a földre vetették magukat. Egy fiatal pap hívta fel rájuk Dluc figyelmét. A főpap összeráncolta a homlokát.

– Mit jelentsen ez?

– Krona, felséges főpap – felelték anélkül, hogy felnéztek volna. Egy közönséges szolga főbenjáró bűnt követett el, ha csak a tekintetét ráemelte a főpapra. – Érted küldetett.

– Virradat előtt? – Haragosan pillantott rájuk, mielőtt eszébe jutott valami. – Csak nem beteg?

A két hírnök habozni kezdett.

– Nem tudjuk – vallotta be az idősebb –, de szörnyen dühös.

Társa helyeslően bólogatott.

Dluc elfojtott egy sóhajt.

– Megyek.

Miután jelzett a papoknak, hogy napkeltekor okvetlenül áldozzák fel a lábánál heverő fiatal tolvajt, beült a rá várakozó hordszékbe.

A szolgák sietős, mégis egyenletes léptekkel vitték. Rövid idő alatt letudták azt a hét mérföldet, ami a magaslatot elválasztotta az öt folyó találkozásától, ezáltal eljutottak Sarum szívébe és a nagy törzsfő, Krona lakóhelyére.

Emberemlékezet óta az ő családja uralta Sarumot: kezdve a legendás Harcos Kronával, akinek hosszú sírdombját még mindig nagy tisztelet övezte, a papok nem kevesebb, mint nyolcvan generációját sorolták fel a jelenlegi törzsfő ünnepélyes beiktatásán. A család azzal is kihangsúlyozta uralmának folytonosságát, hogy megválasztásakor minden törzsfő ugyanazt a nevet vette fel, és jellemzően a főpapi tisztséget is egyik tagjuk töltötte be. Mint ez esetben Dluc, a törzsfő féltestvére.

Amikor megérkezett, a hold még magasan állt és fényében fürdette a vidéket. Tudatosan formált, mégis mesés látvány tárult elé: a földteknőre tekintő patkógerincek csúcsát tarra borotválták és cölöpök kígyózó sorával koronázták meg, mögöttük Krona őreivel. Ha a folyón érkező látogató feltekintett, ez az égre szökő erősség fogadta, zord emlékeztetőként Sarum törzsfőjének korlátlan hatalmára. A patkó közepén, a völgy bejáratát őrző domb tetején áll Krona háza: fehérre mázolt roppant faépítmény, körötte vöröslő külső fallal. A birtok önhitten a fák koronája fölé nőtt, falain belül az udvarok és tárházak soraival, melyek magát Krona lakóhelyét fogták közre.

A domb alatt nyíló völgyben kis kereskedelmi állomás létesült, ahol az öt folyón keresztül vagy a déli öbölből érkező valamennyi áru megfordult. Ahogy minden más tevékenységet, a kereskedést is a törzsfő felügyelte.

Ahogy most végighordozta tekintetét a tájon, Dluc komor arca ellágyult a félmosolytól. „Szerencsés Sarum”, mormolta magában, és visszaemlékezett a szebb időkre.

Az öt folyó mindig is döntő szerepet játszott Sarum gazdagságában, Krona befolyása azonban minden irányban túlmutatott rajtuk: délen egészen az öbölig ő uralkodott; északon valamennyi szent körleten s még azon is túl; keleten és nyugaton csaknem húsz mérföldnyi távolságban. A sziget egyetlen települése sem lehetett gazdagabb, mert egyik sem feküdt alkalmasabb helyen. Az északi kalmárok csiszolt kőből készült csodás szekercéket hoztak; keletről a legfinomabb cserépedények érkeztek. A mívesen megmunkált aranyat Írország varázslatos ügyességű mesterei szállították; a borostyán, gagát, gyöngy és mindennemű drágakő még távolabbi földekről jutott a kikötőbe. Az itt élők roppant vagyonra tettek szert, egynapi járóföldre az ő barna juhaik legelésztek a domboldalakon. Búza, len és árpa táblái borították a lankákat; marhák és disznók népesítették be a völgyeket. A prémvadászok, akik a folyó mentén kereskedtek irháikkal, az erdők mélyét járták, ahol a törzsfő szarvasra és vadkanra vadászott.

Csaknem háromezren éltek Krona birtokán, amit soha senkinek nem sikerült elhódítania tőle. Nemzedékek óta úgy tartották a szigeten: nincs nagyobb törzsfő, se nemesebb család, se szerencsésebb Sarumnál.

Szerencsés Sarum. Vajon áldott is? Az istenek még mosolyogva tekintenek le rá? Ezek a kérdések foglalkoztatták Dlucot, mialatt felvitték a dombtetőn álló házhoz.

A törzsfő otthona előtt három faállványba foglalt fáklya világította meg a kis udvart. A falon, a zsúpfedeles tetőn és az ajtó felett tucatjával függtek az agancsok, szarvak, vadkanfők, Krona számtalan vadászkalandjának trófeái, a mesés vadászatok és fényűző lakomák emlékei. Igen, a törzsfőt az egész szigeten joggal méltatták – egészen mostanáig.

Az ösztövér pap habozás nélkül berontott az ajtón.

Idebent vékony viaszgyertyákat gyújtottak. Egy szolga reszketve állt a bejáratnál és a földre vetette magát, amint meglátta.

– Hol van Krona? – förmedt rá a pap.

– A belső szobában.

Dluc öles léptekkel arrafelé indult.

A kisebb belső szobát nehéz bőrfüggöny választotta le, Krona e mögött aludt. Dluc félresöpörte az útjából.

Idebent csak egyetlen viaszgyertya lobogott, ezért egy pillanatra megtorpant, amíg szeme hozzászokott a sötéthez.

Félelemtől reszkető teremtés térdepelt előtte görnyedten, akiben ráismert az egyik gazda lányára – az utolsóra az új asszonyok sorában, akit a nagy törzsfő mostanában maga mellé vett. Tömzsi tizenöt éves teremtés volt, csábosan telt ajkakkal, fiatalosan duzzadó mellekkel és szülésre termett széles csípővel. Dluc összeráncolt homlokkal nézett le rá, amiért ilyen testhelyzetben találta. A törzsfő néhány napja még nagyon is elégedettnek tűnt szolgálataival.

Azután meglátta Kronát.

Az elmúlt hónapokban, a Sarum létét fenyegető tragédia óta teljesen megváltozott. Egykor tekintélyt parancsoló szeme a koponyájába süppedt, medvényi termete összeaszott, vállai megereszkedtek, mintha elviselhetetlen teher nehezedne rá. Dúsan feketéllő szakállába is ősz szálak keveredtek, csak nemes tartását nem ingathatta meg semmiféle sorscsapás.

A szoba túlsó végében állt, maga előtt a prémekkel borított óriási ággyal, ahol szokás szerint aludt. Az árnyak félig elrejtették, de a pap így is kivette mellette legidősebb asszonya, Ina földön kuporgó alakját. Krona alig nőtt ki a serdülőkorból, amikor maga mellé vette, s bár azóta látványosan megöregedett, még mindig ragaszkodott hozzá. Ahogy tekintete lassan a félhomály mélyére hatolt, a pap észrevette, hogy Krona eddig töretlen szelleme is megváltozott. Vállát indulatában és nyomorúságában behúzta; egész arca beesett. Nemes metszésű sasorra most óriási csőrként ívelt lefelé; még beesett szemébe is olyan vadság költözött, amilyet Dluc még sosem látott. Mozdulatlan alakjával leginkább sötét, baljós ragadozó madárra emlékeztetett.

– Eljöttem – törte meg Dluc a csendet.

Krona hosszú pillanatokig nem felelt. Amikor megtette, hangja alig tűnt többnek fátyolos suttogásnál.

– Elvette a férfiasságomat.

A földön kucorgó lányra mutatott.

Dluc tekintetével követte kinyújtott karját.

– Vidd és áldozd fel a napistennek, főpap – tette hozzá a törzsfő –, hogy megint férfi lehessek.

Dluc átgondolta a dolgot. A templomban szigorú szabályok határozták meg az emberáldozat rendjét: csak az elvetemült gonosztevők és azok halhattak meg, akiket a papok a legfontosabb szertartásokra kijelöltek. Ő sem áldozhat fel egy lányt minden ok nélkül, még ha maga Krona követelte is.

Megrázta a fejét.

– Hát nem érted? – nyögött fel Krona a sarokban. – Elvette a férfiasságomat. Nem vagyok képes semmire!

– Van gyógyír a gyengeségedre – felelte Dluc nyugodt hangon. – Egy főzet majd helyrehoz.

Ezúttal Krona rázta meg a fejét, mielőtt haragosan pillantott a papra. Lassan és görnyedten az ágyra telepedett.

– Erre nincs főzet – sóhajtott fel lemondóan.

Ina közelebb húzódott hozzá. Hosszú éveken át hű társa maradt, és gondosan ügyelt minden új asszonyára, elmagyarázta nekik, hogyan tehetnek Krona kedvére, a tanácsaival segítette őket. Most csak lágyan megérintette a törzsfő lábát, és szelíden cirógatta, próbálta megnyugtatni. Azután lassan és gyengéden, arcába hulló ősz hajával odahajolt, kinyújtott kezei közé fogta a törzsfő arcát, és lágy csókot lehelt az ajkára.

Dluc nem először ámult el a kötelességtudó asszony sosem múló szeretetén.

Látta, ahogy lassan visszahúzódott, ahogy reménykedő és bátorító mosollyal felnézett Krona nyúzott arcára, és tovább simogatta, azután lemondóan újra a lába elé omlott. Onnét tekintett fel Dlucra, és rázta meg a fejét, a szemében végtelen szomorúsággal.

– Erre nincs főzet – ismételte meg a törzsfő. – Add a lányt az isteneknek, különben Krona házának nem lesz örököse.

Dluc felsóhajtott. Éppen ez a baj fenyegette pusztulással Sarum létét.

*

Azon a végzetes napon híre jött, hogy kalmárhajó érkezett egy messzi földről, ezért indultak a folyón a kikötő felé. Dluc alig várta az utazást. Az öböl alacsony szélárnyékos dombjával, szürke gémjeivel és pelikánjaival mindig megörvendeztette, amellett szívesen kikérdezte a tengerjárókat a sok csodáról, amit útközben láttak.

Oly felhőtlennek tűnt minden, amikor útra keltek a tíz nagy kenuval, melyek oldalán tarka, festett bőrök feszültek. A fenséges bíborszín köntösét viselő Krona két fiával az első csónakban ült, ahogy lesiklottak a nyári hőségben leapadt folyón. A levegőt eltelítette a fű, a nádas és a sár nehéz illata.

Délután közepe táján futottak ki a kikötő nyílt vizére, ahol nyomban meglátták a kalmárhajót, amint ott horgonyzott a kereskedelmi állomásnál, az öböl déli oldalán.

Kivételes járműnek tűnt. A kereskedők, akik a part mentén vagy épp a déli szoroson át a tenger felől érkeztek, olyan hajókat használtak, melyek favázra feszített bőreikkel sokban emlékeztettek saját folyami kenuikra, csak nagyobbra nőttek és mélyebbre merültek. A tengerjárók evezőkkel hajtották őket, de ha a megfelelő irányba fújt a szél, az árbócra felvont kis vitorla is segítette munkájukat. Ez a hajó ugyanakkor kétszer akkora is megvolt, mint a legnagyobb favázas csónak, amit Dluc addig látott, s ha ez sem lenne elég, az oldalát is fával burkolták, egész pontosan egymásra lapolt és szurokkal kikent palánkokból. Közepén vaskos árbóc meredezett, amit a hajógerinchez rögzítettek és keresztárbóccal láttak el, erről lógatták le a nagy, négyzetes bőrvitorlát. A hihetetlen alkalmatosság végében óriási lapát kapott helyet, ami egyszerre kormányozta és egyensúlyozta a hajót, így a vitorla és a lapát segítségével a tengerjárók vezére egymaga irányíthatta, még ha a szél nem is hátulról érkezett. A szigeten nem akadt senki, aki ilyen bárkát építhetett volna.

A hajót zömök, kerek fejű és olajosan fénylő bőrű férfiak népesítették be, akik mintha sötét és göndör szakállukat is olajba mártották volna, úgy csillogott a napfényben. Valami idegen nyelven társalogtak maguk között, de hoztak egy kalmárt, aki tolmácsolhatta szavaikat.

A szigetlakókra ugyanilyen mély benyomást tett a rakomány is: nagy edényekben édes bor, amit most ízlelhettek először; végszámra értékes gyöngyökkel és kövekkel díszített vásznak; borostyánok, melyek megmunkálásához maguk is értettek; óriási gyöngyök és fenséges ékszerek.

– Mit kértek cserébe? – tudakolta Krona.

– Prémet és vadászkutyát – felelték amazok. – Ismerjük a szigetről származó kopókat. Sehol nincs párjuk.

A törzsfőt és fiait elégedettséggel töltötte el a kalmárok áruja. A bort hígabbnak és édesebbnek találták, mint a szigeten készülő sötét sört, bár kevésbé édesnek és erősnek, mint azt, amit Sarum lakói az erdőben gyűjtött mézből főztek. Sok árucikk cserélt gazdát. A legvégén Krona mindkét fiának kiválasztott egy-egy kis aranyozott bronztőrt, ami jóval finomabbnak tűnt az írországi mesterek munkáinál, és sosem látott ritka drágakövek ékesítették.

A kalmárok hat pár kopót követeltek a tőrök darabjáért. Amikor Dluc felháborodottan tiltakozott a szemérmetlen ár miatt, Krona csak nevetve hátravetette busa fejét.

– Ezért kiváltság a törzsfő fiának lenni – jelentette ki. – Kopóm meg van elég.

A kivételes nap emléke még most is elevenen élt a pap fejében. Krona szálas termetével messze kinőtt a kalmárok közül, ahogy büszkén, emelt fejjel és csillogó szemmel nevetett. Harsány hangja bevisszhangozta az egész öblöt, miközben ott állt mellette két sarja – az idősebb tizenhat, a kisebb tizennégy, mindkettő a hűséges Ina méhének gyümölcse.

Miként szüleik, magasak és szemrevalók voltak, nemes vonásokkal és villogó fekete szemmel. A kisebbnek még alig pelyhedzett az álla, Krona fiai máris gyakorlottan vadásztak, nem rettentek meg a vadkantól, de még a ritka és fenséges tuloktól sem. Dluc látta őket maga előtt rövid zöld köpenyükben, övükön a pompás tőrökkel, ahogy hálás mosollyal nézték apjukat. Sajgott a szíve ezekért a gyönyörű ifjakért.

– Krona után a fiai uralkodnak majd – tette hozzá a törzsfő. – Hadd viseljenek uralkodóhoz illő díszt.

Míg Krona és a fiai nyélbe ütötték az üzletet a kalmárokkal, Dluc a tengerjárókat faggatta.

– Honnét jöttetek?

– A nagy tengerről, messze délről, ahol keletről nyugatra hónapokig tart az út – kapta meg a választ.

Bólintott. Más kalmároktól is hallott már a nagy vízről, habár a Britannia és a Földközi-tenger medencéje közötti szórványos kereskedelem ekkor még jórészt a közvetítőkön keresztül zajlott, akik Délnyugat-Európa nagy folyóit és Franciaország északi partvidékét uralták. Távolabbi kereskedők csak ritkán kockáztatták meg a hosszú utat Európa atlanti partvidéke mentén, fel egészen a távoli északon fekvő szigetig, még ha annyira vágytak is a kincseire.

A tengerjárók azért is érdekelték a papot, mert tudta róluk, hogy hosszú utazásuk során a csillagok állásából tájékozódnak. Mohón vágyott rá, hogy kiszedhesse belőlük minden tudásukat, és nem is kellett csalódnia.

A tengerjárók vezére sok mindent elárult. A kövér fickó a kopasz kerek fejével és mély ráncokkal keretezett apró értelmes szemével olyan lelkesen magyarázott, hogy a tolmács alig győzte tartani vele a lépést.

– A mi földünkön nemcsak a forróság nagyobb – árulta el –, de a nap is magasabban áll az égen, mintha egészen a fejünk felett lenne. Egyszer hónapokon át hajóztam déli irányba – folytatta –, és még furább dolgokat éltem meg. Egészen más csillagképek lepték el az eget, csupa olyan, amit még sosem láttam. – Megcsóválta kerek fejét. – Mivel magyarázható ez?

Dluc korábban is hallott ilyen történeteket, ezért hitt a kapitánynak. Kell lennie olyan csillagoknak, jutott a következtetésre, amik túlságosan messze vannak és túl alacsonyan állnak a horizonton, hogy innét látni lehessen őket, elvégre idővel a távoli földek is elvesznek a szemünk elől. S miután a nap még pályája legmagasabb pontján is délre esik Sarumtól, arrafelé kell lennie annak a helynek is, ahol közvetlenül áthalad az ott élők feje felett.

Mihelyt kiderült, hogy a kalmár járt ezen a kivételes helyen, még mohóbban sóvárgott a szavai után.

– Mennyit kell utazni… milyen messze van az a hely, ahol a nap a fejünk felett süt?

A tengerjáró elgondolkodott.

– Nehéz megmondani. Talán néhány hónap… talán hat.

Dluc megemésztette a számot.

– Ott a fejünk felett van a nap?

– Majdhogynem.

Hat hónap. Nem éppen pontos távolság, de azért érzékelteti a léptékeket. Ahogy a kérdést latolgatta, a pap máskor zord arca ellágyult a mosolytól. Ha ismeri a hozzávetőleges távolságot addig a pontig, ahol a nap közvetlenül a fejünk felett áll, miközben percre pontosan tudja a delelő nap szögét, botjai és zsinórjai segítségével, a legegyszerűbb háromszögeléses módszerrel kiszámíthatja a Nap Földtől mért távolságát – azt a lényeges adatot, ami sehol sem szerepel a papok szent mondásaiban.

Számtalan hasonló spekuláció futott át a gondolkodó pap fején. Ha a nap állásszöge változik, amint látható, valahol a messzi északon léteznie kell egy helynek, ahol már annyira alacsonyan áll a horizont felett, hogy szinte láthatatlan? Vagy az már túl van a világ végén?

Hol lehet vége a világnak? A tengerjáró vajon látta?

– Nem, de találkoztam valakivel, aki igen.

– És hol van?

– Azt nem árulta el.

– Akkor nyilván hazudott – állapította meg szomorúan Dluc.

Akárhogy is, aznap érezte, ahogy az istenek rámosolyogtak Sarumra. A hatalmas törzsfő, két szép fia és ő maga is elégedett lehetett aznapi eredményeivel, éjjel pedig nagy lakomát ültek a tengerjárókkal az öböl partján.

Másnap reggel a hajósok a távozás mellett döntöttek. A part mentén tovább akartak vitorlázni nyugat felé, hogy ónt vegyenek, majd fel Írországba, az arany nyomában, mielőtt visszatérnek délre.

Sosem felejtette el azt a napot. Bár derűsen tiszta időre virradt, pirkadatkor azért feláldozott egy bárányt a tengerjárók biztonságáért, akik útnak is indultak, amint a friss déli szél hátán érkező felhők összetorlódtak a láthatáron.

Már ellökték bárkájukat a mólótól és lassan kieveztek a kikötőből, amikor önfeledt ujjongás harsant. A szigetlakók három csónakja hirtelen elvált a parttól és kisiklott a sekélyesbe, hogy elkísérje útján a hegyfokot megkerülő idegeneket. Krona mindkét fia a csapattal tartott, lázasan versengtek a nagy hajó farvizén, s közben vidáman integettek.

– Ég veletek! – kiáltozták. – Délre hajózunk a kalmárokkal!

A parton állók nevetése és biztatása közepette egyre nagyobb erőbedobással eveztek.

Krona a pap és a többiek társaságában felkapaszkodott a dombra, hogy onnét kövesse a hajó haladását, amint elhagyja a védett öblöt és kifut a tengerre.

Az égbolt mind szürkébb és borúsabb lett, de a napfény még utat talált a felhők résein át és szikrázva tört meg a víz fényes foltjain. Mire a csónakok megkerülték a keleti fokot, a szél már annyira felerősödött, hogy bele-belekapott a kis hullámok taréjába és permetükkel beterítette a vízfelszínt. Miután elhagyták a fokot és nyugatnak fordultak, az evezősök kezdték maguk mögött hagyni a partot, s bár a víz mindinkább háborgott, jól haladtak. Micsoda fenséges látványt nyújtott a tengert felszántó zömök kalmárhajó, s közvetlen mögötte, a vízen bukdácsolva és táncolva a három harsány színű csónak! Lassan egy vonalba kerültek Kronával és társaival, ám eközben egyre távolabb sodródtak a parttól.

– Túl messzire mennek – mormolta maga elé Krona.

A kenuk már két mérföldnyire vagy még messzebb jártak. Egészen apróvá zsugorodtak, olykor el is vesztek egy-egy átbukó hullám mögött.

Dluc ekkor látta meg a vihart. Eleinte úgy tűnt, mintha csak egyetlen barna felhő sötétebb és teltebb lenne társainál, ahogy ártalmatlanul a keleti látóhatár fölé kúszik, azután hihetetlen gyorsasággal kikerekedett és óriásira nőtt, nyomában pedig ott vonult a többi felleg, immár nem is barnán és szelíden, de feketén és fenyegetően. Perceken belül vihar támadt kelet felől, mint egy gigászi sötét madár: előbb a fejét vetette fel, azután dühödt szárnyaival söpört végig a vízen.

Az első jelre megérintette Krona karját, és előremutatott. Amint felismerte a közelgő vihart, a törzsfő összeráncolta a homlokát.

– Ha nem fordulnak vissza nyomban, eléri őket.

Ahogy Dluc meredten nézett a vihar ásító torkába, már nem is madárnak tűnt, sokkal inkább óriási gyilkos virágnak, amint sötét szirmait bontogatja. A lába földbe gyökerezett a döbbenettől. A kenuk továbbra is rátapadtak a nyugatnak tartó hajóra, és utasaik mit sem tudtak a mögöttük dagadozó viharról, hiszen felettük még áttetszőn kéklett az ég.

A dombtetőről hiába kiáltoztak az evezősök után: rég hallótávolságon kívül kerültek, és továbbra is mind távolabb sodródtak a parttól. Legalább a kalmárok vitorlása meglódult a fürge szélben és egyre kisebb ponttá zsugorodott. A kenuk csakis ekkor fordultak vissza és araszoltak kelet felé. Mostanra ők is látták a közelgő vihart, mégis gyötrelmes lassúsággal haladtak.

– A part felé, ostobák – mormolta a törzsfő.

A homokos part kínálta az egyetlen menekvést, ahová a hullámok tartottak, ők azonban merészen folytatták útjukat a fok felé, ahol nyugodt időben is álnok örvények támadtak, most pedig a rohamosan közelgő vihar korbácsolta tajtékosra a vizet.

– Megvesztek! – kiáltott fel kétségbeesetten Krona.

Amikor elérte őket a vihar, mintha az egész világ sötétségbe borult volna. A tenger sebzett vadként ágaskodott, hatalmas hullámai dühödten ostromolták a partot. A szél még a dombtetőt is beterítette sós permetével, belemart a bámészkodók arcába és félrefordíttatta tekintetüket tombolásáról. Percek múltán Dluc már a csónakokat se látta. Még ha a parton próbáltak is menedéket keresni, ilyen tengeren meddig maradhat fenn egy kenu?

Amikor két fiát a szörnyű vihar fogságában látta, még a nagy Krona is reszketett.

– Ments meg minket, testvér – rivallt rá. – Beszélj az istenekkel!

Dluc teli torokból harsogta a tengeristennek szóló rituális imádságot. Aranyport markolt fel az övén viselt kis tarsolyból és a víz felé hintette, de a szél az imádságaival együtt visszahordta az arcába.

Valami okból a vihar csak a tengerre csapott le. A domb lábánál mennydörgő hullámok törtek meg és orkán tombolt, míg a hátuk mögött a szél alig borzolta fel az öböl vizét férfitenyérnél nem magasabb hullámaival. Különös látvány volt.

A kenuk sosem érték el a part menedékét. Azon a rettenetes napon, amikor a zömök kalmárhajó elvitorlázott nyugat felé, Krona mindkét fiát elveszítette. Tetemüket csak napokkal később sodorta partra a víz.

Dluc Sarumban temette el őket, mely történelme során most először örökös nélkül maradt. Kronának nem voltak testvérei; a családból csupán ő és Dluc maradt meg, de a főpap megesküdött, hogy sosem hál asszonnyal.

A hosszú nemzedékek óta élvezett béke azon alapult, hogy a törzsfő családja fennmaradt és az istenek kegyelmében állt. Bárhogy epekedett is Sarum gazdagságára, a sziget egyetlen más törzsfője sem támadt volna a szent föld őrzőjére. Ha Krona családja meggyengül, netán elveszíti hatalmát, kényes egyensúly borul fel. Sarumon eluralkodna a káosz.

Attól a naptól a gyász sötét fellegként ülte meg Krona lelkét és a helyet, ahol az öt folyó találkozott, amíg a szigeten már mindenfelé ezt beszélték:

– Az istenek elfordították arcukat szerencsés Sarumról. Már a nap sem kegyes Stonehenge őrzőihez.

Amikor a rákövetkező hónapban bekövetkezett egy váratlan napfogyatkozás, Krona is ezzel fordult a főpaphoz:

– Talán el vagyunk átkozva.

Testi elváltozása már ekkor megkezdődött. Koromfekete haja lassan őszbe fordult, büszke termete meggörnyedt, átható tekintetű szeméből mintha minden fény kialudt volna. Csak ült naphosszat a házában, hogy olykor-olykor magához hívassa Dlucot és feltegye ugyanazt a kérdést:

– Szerinted az istenek elátkozták a családunkat?

Erre a kérdésre még ő sem adhatott határozott választ.

– Nyilvánvaló, hogy az istenek büntetnek bennünket – felelt óvatosan –, ezért ki kell derítenünk, hogy mit várnak tőlünk.

– Hát derítsd ki gyorsan – vágta rá Krona –, mert ha meghalok és Krona házának leáldozik…

Be sem kellett fejeznie a mondatot. Dluc azóta mindennap áldozatot mutatott be és imádkozott az istenekhez a szentélyben, mindeddig eredménytelenül. Mindketten pontosan tudták, mi az, ami most mindennél fontosabb: Kronának új örököst kell nemzenie.

Sok év eltelt, mióta a hűséges Ina megajándékozta férjét két szép fiával, és Dluc rajta is látta, ahogy elemésztette a veszteség.

Ina csendben mindig a háttérbe húzódott. Amikor két fia dicsőségesen tért meg a vadászatból, hogy büszkén odaálljanak atyjuk elé, csak helyeslően mosolygott s egy szót is alig szólt. Bezzeg, ha kudarcot vallottak valamiben, rögvest hozzá fordultak – s ha csak tehették, kerülték Kronát –, ő pedig velük szenvedett és tanácsaival segítette őket. Mindig ő maradt a család szíve-lelke, s ha a régi tűz ki is hunyt, Krona még most is szeretettel fordult felé: „Jöjj hozzám, gyermekeim anyja.”

Miután a fiai elmentek, mi maradt utánuk? Az emésztő kín, amit ugyanolyan méltósággal viselt, és bármennyire tudta, hogy férje iránta érzett szerelme a fiaihoz kötődik, a veszteség furcsamód felélesztette benne a szenvedélyt – ha nem is a család helyreállítására, amire már nem lehetett képes, de egy megsebzett és összetört lélek meggyógyítására.

Ina elkövetett mindent, mégis kudarcot vallott.

– Nem adhatok neki több gyereket – panaszolta el Dlucnak, és éppen ő biztatta a törzsfőt: „Vegyél magad mellé új asszonyokat, fiatal lányokat, akik gyerekeket szülnek. Majd a pap kiválasztja őket.”

Így hát azon a télen megkezdődött Krona új asszonyainak összeválogatása.

Nem sokkal az őszi napéjegyenlőség után Dluc fényes áldozatot mutatott be: ötvenhat ökröt, ötvenhat kost és ötvenhat juhot vágott le. S miután végzett, a törzsfő elé járult két jó családból való fiatal leánnyal.

Krona mindkettővel hált, nem is egyszer.

Eljött a tavasz, azután a nyár. A termést megmérgezte a rengeteg eső, és a lányok sem fogantak meg, ezért Sarum népe kezdett csüggedni.

– Rajtunk az átok – mondogatták az emberek –, hiába volt a nagy áldozat.

Szíve mélyén a főpap is tudta, hogy igazuk van. Tudta már akkor is, amikor bemutatta az áldozatot. Hiába mészárolta le azt a sok állatot. Bármit akartak is az istenek, ennyitől nem békéltek meg.

Kronán úrrá lett a levertség.

– Még nem vagy öreg – emlékeztette Dluc, noha egyre inkább nehezére esett ránézni a bánatos ősz hajú férfira, aki alig néhány hónapja még hatalma és férfiassága teljében pompázott. – Majd lesznek mások.

A nyári napforduló után nem sokkal el is vitte az utolsó lányt. Érett, hívogató és kerekded testével még Krona arcára is mosolyt csalt, aki a többi lányban láthatóan nem lelte akkora örömét. A pap választása azért esett éppen rá, mert bármilyen cudar idők jártak, a lány apja több gabonát takarított be, mint bárki más – annak nyilvánvaló jeleként, hogy az istenek különös kegyet gyakorolnak vele, amit remélhetőleg kiterjesztenek a lányára is.

Arra a lányra, aki most ott kuporgott előtte a földön, míg a törzsfő vérben forgó szemmel nézte, és Ina szomorúan ingatta a fejét.

– Jó – sóhajtott fel végül. – Legyen, ahogy akarod.

Nem hitte, hogy a lány feláldozása bármit megoldana, de ő sem tudott jobbat, mint kipróbálni minden gyógymódot. Másnap reggel fájó szívvel ezt is tette. Krona már aznap este jelezte, hogy jobban érzi magát.

– Szerezz még lányokat – biztatta.

Dluc ezúttal nem engedelmeskedett. Az istenek jelzései egyértelművé tették számára, amit saját ösztönei már rég megsúgtak: a gondok mélyebben gyökereznek. Azzal nem kerekednek felül rajtuk, ha újabb áldozatot hoznak és újabb lányokat fektetnek a törzsfő ágyába.

– Szerintem az istenek nem örülnek az áldozatainknak – bökte ki. – Több kell.

– De mi?

Dluc megcsóválta a fejét.

– Nem tudom, de ki kell derítenünk. Olvasnom kell a belekből.

A szertartás, mely során a papok egyértelmű kérdéseket tettek fel és megkapták az istenek válaszait, oly hosszúra nyúlt, hogy Dluc nem is szívesen használta. Nem mintha bármi kétsége lett volna afelől, hogy az istenek felelnek, egyszerűen csak túlságosan bonyolultnak találta a válaszaik értelmezését, ami ellen titokban tudós lelke is lázadozott. Ez esetben mégsem látott más kiutat. A papok napokon át az erdőt járták és kalitkába zárták az elfogott madarakat, azután mindenféle anyagokat kevertek eledelükbe – gyógyító növényeket és füveket, aranyport, porított követ és színes földet –, hogy a maradványok jellegzetes nyomokat hagyjanak a beleikben.

Kora reggel, miután száznál is több begyűjtött és rituálisan táplált madarat gyűjtöttek a szentélybe, Dluc papjai körében nekilátott, hogy értelmezze az istenek jelzéseit.

Apró bronzkésével gondosan felnyitotta az első madár mellkasát, majd hegyes pálcákkal kipiszkálta zsigereit, melyeken itt-ott kis vágásokat ejtett, hogy lássa, mi mindent üzennek általuk az istenek.

Egyszerű kérdésre keresett választ, amit minden madár felnyitása előtt fennhangon is feltett:

– Áruld el, hatalmas Napisten, lesz Kronának örököse?

Miután számításba vette a felvágott tíz madár nemét és belsőségeit, rövid úton megkapta a kedvező választ, amit megkönnyebbült sóhajjal fogadott.

Annál nagyobb fejtörést okozott a következő kérdés: Mivel békíthetnék meg az isteneket? Háromféle bél sugallt három egymásnak ellentmondó megoldást, ami mindhárom alkalommal teljes elképedést váltott ki, ezért minél tovább vizsgálták őket a papok, annál gyakrabban hangzott fel Dluc kiáltása:

– Még madarat!

Harminchárom szárnyas tanulmányozása után Dluc körbenézett társain.

– Akkor mind egyetértünk? – tette fel a kérdést, mire a papok összenéztek és vonakodva bólintottak.

Már csak egy kérdés várt tisztázásra: hogyan ismerjék fel Krona kiválasztott aráját? Erre kapták a legfurcsább és legtitokzatosabb feleletet, miután az összes madárban – pedig húszat is felnyitottak – az aranyport lelték meg legfelül. Ez a ritka jelenség addig ismétlődött újra és újra, míg a papok egyetértésre nem jutottak az általa közvetített üzenet értelmében, bár még ekkor sem érezték magukat sokkal okosabbnak, mint amikor a szertartást elkezdték.

Dluc aznap este megvitte a hírt Kronának.

– Örökösöd születik – biztosította féltestvérét –, ám előtte az istenek új kőtemplomot követelnek.

A számtalan madár beléből előkerült porított kő nem jelenthetett mást.

– Nagyobbnak kell lennie minden eddiginél.

Krona bólintott.

– Ha ez az istenek akarata, akkor kezdődjék a munka.

– Az istenek azt is követelik, hogy áldozd fel az elsőszülött gyermekedet. A fiad csak ezután léphet az öröködbe. Ezáltal erősíted meg fogadalmadat, hogy a Nap kegyelmére bízod magad.

Lehetett bármily rettenetes az üzenet, Krona alig mert tiltakozni.

– Kezdek öregedni. Lesz még rá idő?

– Az istenek adnak elegendőt – biztosította Dluc. – A fiadból nagy törzsfő lesz.

A törzsfő felsóhajtott.

– S ki lesz az arám?

Dluc összeráncolta a homlokát. Az üzenetnek ez a része okozta a legtöbb fejtörést.

– Kinek feje aranykoronát visel – felelte.

Krona meredten nézett.

– Ez meg mit jelent?

– Nem tudom biztosan – ismerte be a főpap. – Talán egy nagy törzsfő lánya…

– Mindegy, csak találd meg mielőbb – mordult rá Krona.

A papok még egy feltételt kiolvastak a belekből – éppen emiatt néztek össze olyan tanácstalanul. Az új kőtemplomnak nem akármikor kellett elkészülnie, hanem arra a napra, amikor az odavezető úton a Nap egyenesen belenéz a Hold kitelt arcába.

A csillagász papok számára, akik ismerték Stonehenge misztériumait, a titokzatos kitétel csakis egyet jelenthetett.

A henge valóban bámulatos és összetett építmény volt, ahol a földbe szúrt pálcák jóvoltából nem csupán az év adott napjára derült fény, de sok más csoda is megtörtént.

– Bizonyos években a nyári napforduló idején nemcsak a nap kél a sugárút felett – magyarázták az idősebb papok tanítványaiknak –, de a holdistennő vele szemközt tér aludni. Téli napforduló idején a helyzetük éppen ellentétes: míg a nap délnyugaton lenyugszik, a hold az út felett felkél.

Nap és hold, férfi és nő, nyár és tél – ezek a tökéletes ellentétpárok jellemezték a szent kört.

Apróbb együttállások is megfigyelhetővé váltak a Nap és a Hold pályáján.

– Ezek sosem mutatkoznak ilyen tökéletesen más északi templomokban – jelentették ki a papok –, ebből tudhatjuk, hogy a miénk az istenek különleges kegyében áll.

Igazat mondtak, még ha a tudomány nem is állt azon a szinten, hogy megadja e jelenség valódi magyarázatát, miszerint a Nap és a Hold kapcsolata a Föld szélességi fokaival változik.

Akadtak ennél is nagyobb misztériumok. Valamivel az első henge elkészülte után a csillagászok új felfedezést tettek: a Föld körül kerengő Hold pályája nem egyenes vonalat követ; az égitest saját külön ciklusa alapján imbolyog ezen az úton, melynek mintája tizenkilenc évenként ismétlődik.

– A régi idők papjai jelzőpálcákat hagytak a kapunál – avatták be a tanítványokat –, hogy nyomon kövessék a holdistennő mozgását a látóhatár mentén. Minden téli napfordulókor egy kicsivel odébb kel fel, amit talán észre sem vennénk, ha nem jelölnék meg a helyeket, de akkor is így van, oda-vissza vándorol a láthatáron, tizenkilenc év múltán pedig elölről kezdődik minden. Ezt nevezzük szent holdciklusnak.

– Száz évbe telt ez a megfigyelés – emlékeztették a papok tanítványaikat, milyen fokú pontosságot és elhivatottságot várnak tőlük.

S még ez sem minden. Ha a napév nem is osztható fel pontosan huszonkilenc napos holdhónapokra, türelmes számítások útján éppen Dluc fedezte fel, hogy a nap- és holdévek különbözőségei egy tizenkilenc évig tartó ciklussal áthidalhatók – ily módon csaknem két évezreddel megelőzte a görög Metónt, akinek a felfedezést tulajdonítják.

– A papok talán legnagyobb titka és bölcsessége – avatták be a tanítványokat –, hogy a holdistennő ugyanazt az arcát ugyanazon a napon csak tizenkilenc évente egyszer mutatja meg.

Ez adta a béljóslás jelentőségét is. A gondosan vezetett feljegyzésekből Dluc tudta, hogy nemsokára ritka és kivételes eseményre kerül sor az égbolton. A jelen kori, félig már lezajlott tizenkilenc éves holdciklus végén a napkorong a nyári napforduló idején nem csupán a holddal szemközt és pontosan a sugárút közepén kél majd, de azon a napon telihold is lesz. Ezt a kivételes egybeesést, mint a tökély legmagasabb fokú kiteljesedését, ennek a holdciklusnak a végén, azaz tíz éven belül csodálhatják meg.

– Hogy végezhetnénk el ekkora munkát ilyen rövid idő alatt? – tette fel a kérdést egy fiatal pap.

– Az istenek akaratából – felelt tárgyilagos hangon Dluc.

Napokig töprengett az új templomon. A tervbe belefoglalta az égi misztériumokkal kapcsolatos összes ismeretét, az égitestek pályájának szövevényes mintáját és a titkos számokat, melyeket a papok a Nap és a Hold mozgásából szűrtek le – számításba vette mindezt, és még sok minden mást is, mielőtt elégedetten bólintott.

– Igazi óda lesz az istenekhez, kőbe faragott csoda.

Az általa megálmodott henge magasabbra szökött a sziget minden templománál. A két méternél is nagyobb granulitsziklákat szentként tisztelték, mégis úgy döntött, felváltja őket a roppant homokkő tömbökkel, melyek jó húsz mérföldről érkeztek ide, és akár háromszor magasabbak lehettek. Középre öt hatalmas különálló boltozatot képzelt el: ezek mindegyike két függőlegesen álló kőtömbből és a rájuk nehezedő vízszintes keresztgerendából állt, miközben félkört vont az oltárkő körül, hogy nyitott oldalával a bejárat és a sugárút felé tekintsen. Ez az öt hármaskő némán tanúskodott az áldozatoknál. A befejezetlen granulitgyűrű helyén harminc óriási homokkövet állítottak fel, melyek a rájuk fektetett vízszintes tömbökkel tökéletes töretlen kört alkottak. Dluc kifinomult és merész tervet szőtt, amit napokon át finomított, mielőtt krétával gondosan megrajzolta a lehántott fakérgekre.

Amint végzett a munkával, magához hívatta papjait.

– A terv készen áll. Már csak egy építő kell, hogy felügyelje a munkát. Ki legyen az?

Némi vita után megállapodtak.

– Nooma építi fel nekünk az új Stonehenge-et.

*

Nooma, a bőrkötényes kőfaragómester különös szerzet volt, ezért a papok alig burkolt megvetéssel tekintettek rá, amikor néhány nappal később megjelent, kacsázó lépteivel körbejárta a helyszínt, és busa fejével bölcsen bólogatva teljesen beleveszett gondolataiba.

Noha fazekas ősei magasra nőttek, Noomával csúnyán elbánt a sors: óriási, szoborszerű fejjel áldotta meg, ám ehhez nevetségesen tömzsi test és karikaláb járult, emiatt kerek koponyája óriási és bizarr tojásként ült a nyakán. Apró kezei és rövid, szinte csonka ujjai sem javítottak az összképen. A félénk és tartózkodó, ennélfogva magának élő kőfaragó ritkán szólt, hacsak valami a munkája kapcsán fel nem izgatta – ilyenkor előbb remegni kezdett, majd váratlan választékossággal és terjengősséggel hadarni, miközben tömpe karjaival lázasan verdesett. Tekintetéből másként nyílt őszinteség és feltétlen bizalom sugárzott, amit sokan ki is használtak.

Lehetett bármily képtelen a külleme, ez alapján hiba lett volna elhamarkodott következtetésre jutni. Családjából nemzedékek óta kivételes mesteremberek kerültek ki – fazekasok és ácsok nemkülönben –, kiknek tudását és ügyességét ő is megörökölte. Azok a tömzsi ujjak, ha alkalmatlannak tűntek is a finom munkára, a kővel csodákat műveltek. Még huszonöt nyarat se látott, de már kisfiú kora óta mindenfelé dolgozott a szigeten, és az egyik legkülönb faragómesternek tartották.

Noomát érthető módon izgatottsággal töltötte el, hogy a papok őt választották ki az új templom megépítésére. Nem csupán a nagy megtiszteltetés és a büszkeség dagasztotta keblét, de a ritka mesterségbeli kihívás is, ezért mohó várakozással sietett a szent körlet felé.

Aztán meghallotta a papok elképzeléseit, és tudatosult benne a terv roppant léptéke – a példátlanul rövid határidőről nem is beszélve –, szemei mindinkább elkerekedtek. A csípős őszi hideg ellenére érezte, ahogy az apró verítékcseppek kiütköznek széles homlokán.

– Ekkora kövekből? Kurta tíz év alatt?

Nem is leplezte döbbenetét.

Amikor a papok elengedték fülük mellett a tiltakozását, a kis kőfaragó reszketni kezdett félelmében. Ehhez seregnyi kőfaragó is kevés lenne! A papok szenvtelen arca láttán mégsem lehetett kétsége afelől, mi vár rá, ha kudarcot vall.

„Odavetnek a napistennek – kesergett magában. – Pirkadatkor engem is feláldoznak.”

Amikor megmutatták neki a főpap által készített rajzokat, lehajtott fejjel tanulmányozta, közben nagy, ovális arca még tovább nyúlt.

– Ilyet még soha senki nem épített – mormolta a roppant boltozatok láttán. Ujjával rábökött az egyik vázlatra. – Mégis hogyan csináljam meg?

Dluc terveiből egyértelműn kiviláglott: a külső homokkő tömbök közeit áthidaló vízszintes elemeket ívesen kell kifaragni, másként nem adják ki a tökéletes kört. Hogy munkálhatna meg ilyen hatalmas sziklákat – mindjárt harmincat – ekkora pontossággal, éppen egyformára?

– Meg kell találnod a módját – jött a válasz.

Nooma lassan megrázta a fejét. „Inkább vigyenek egyből az oltárkőhöz”, gondolta.

Nem volt mit tenni, a papoknak mégsem mondhatott ellent. Valahogy ki kellett találnia, hogyan építse fel az új templomot.

– Ötven kőfaragó kell a kezem alá – jelentette ki végül. – Ami pedig a munkásokat illeti…

Próbálta számba venni, hány ember kellhet ilyen gigászi sziklatömbök mozgatásához. Egy-egy homokkő pillér harmincöt tonnát nyomhat – a legnagyobbak másfélszer ennyit is –, miközben valamennyit jó húsz mérföldről kell idáig vonszolni.

– Ötszáz ember a legkevesebb – fakadt ki –, s hol vannak akkor még az ökrök?

A papokat nem indították meg a képtelen követelések.

– Megkapod, ami csak kell. Az összes embert és ökröt.

Nooma elgondolkodott. Ekkora munkáshad etetése, elszállásolása és mozgatása rengeteg gyakorlati problémát vet fel, melyek rengeteg időt rabolnak el a tényleges munkától. Egy szál magában nem felügyelheti a munkásokat és az építkezést is.

– Segítségre lesz szükségem a munkások mellett – bökte ki.

– Fogj, akit akarsz.

A zömök férfi elgondolkodott.

– Legyen a folyójáró Tark.

Bölcsen választott. Az öt folyó vidékén nem akadt agyafúrtabb fickó Tarknál, akit az itt élők jól ismertek és nagyra tartottak. A folyónép Sarum kiterjedt törzsét alkotta, mégis érezhetően elkülönült a földművesektől, miután legtöbb tagja szegről-végről a halászoktól és vadászoktól vezette le származását, akik már ezer évvel korábban is itt éltek. Az öt folyó partjain nem számított ritkaságnak a hegyes menyétábrázat és a hosszú lábujj, a vadász Tep egykori ismertetőjegyei, még ha a folyónép tagjai jellemzően prémvadászattal, halászattal és kereskedéssel foglalkoztak is. Vízi patkányok, Sarum lakói gyakran csak így nevezték őket.

Tark ehhez a törzshöz tartozott, mint annak legnemesebb példánya. Ha hosszú lábujjai vízi patkányra vallottak is, magas, jóvágású férfiként markáns és erőteljes arcvonásokkal büszkélkedhetett, olajosan fekete haját hosszan hátrasimította, tömött szakállát mindenkor féltő gonddal nyírta és pörkölte. Koromfekete szeme talán megkeményedett, valahányszor nyélbe ütött egy üzletet, de ugyanúgy sütött belőle a fény és az értelem is, kivált, ha kellemesen telt, mélyen zengő hangján dalra fakadt – a kereskedelmi állomáson és a kikötőben nem véletlenül sugdolóztak arról, mennyire népszerű az asszonyok körében. Joggal tarthatta magát sikeres kalmárnak, hiszen hat hajó és számos ember dolgozott a keze alatt. Mindenfelé megfordult, még a tengeren is átkelt a rabszolgákért és az olyan különleges holmikért, amikkel Krona vagy a papok kedvében járhatott. Mindenekelőtt a papok kegyét kereste, hogy hasznossá tegye magát számukra, de azért odafigyelt, hogy közben ő se járjon pórul. Kedvelte a kis kőfaragót, még ha kissé különcnek találta is; csodálta mesterségbeli tudását, és egészen közeli barátságba került vele. Sokszor szerzett be neki kisebb használati tárgyakat, melyekkel más folyójáró kalmárok rászedték volna a hiszékeny mestert.

Nooma ezért sem kételkedett abban, hogy Tark tudni fogja, miként gondoskodjon az emberek élelmezéséről és elszállásolásáról.

– Egy hónapot kapsz az előkészületekre – közölték a papok a kőfaragóval. – Újholdkor el kell kezdened a munkát.

A következő napokban Nooma azt találta, hogy minden igényét kérdés nélkül teljesítik. A papok házról házra járva összeszedtek minden fiatal férfit, akinek csak hasznát vehették. Ahhoz, hogy időben elvégezzék a munkát, a teljes felnőtt férfinép egyharmadának ki kellett vennie belőle a részét. Tark irányításával magtárakat építettek a hely közelében, ahonnét a homokkő sziklákat hozták, majd nekiláttak kidönteni a fákat, melyek törzsein a kitermelt köveket rendeltetési helyükre görgették.

Bármekkora kihívás tornyosult is előtte, a hónap végére Noomát új magabiztosság kezdte fűteni. Tark bátorítására – aki örömmel kapott az alkalmon, hogy hasznossá tegye magát a papok számára – derűlátóan kezdett a nagy műbe, és még a hónap vége előtt bizalmasan megvallotta a kalmárnak:

– Talán mégis meg lehet csinálni.

Míg zajlottak az előkészületek, Nooma az építkezés gyakorlati problémáira összpontosított. Hogyan mozgassa – s ami még fontosabb, hogyan illessze össze pontosan a terv szerint – ezeket az ormótlan sziklatömböket?

Épp ezen a téren mutatkozott meg lángelméje, igazolva ezzel, hogy a papok nem véletlenül az ő vállára rakták ezt a terhet.

Amikor a hónap végén jelentést tett előttük, a kis kőfaragó csak úgy buzgott a fojtott izgatottságtól. Míg terveit körvonalazta, tömpe ujjaival a levegőt bökdöste.

– Végleges alakjukra kell formáznunk a tömböket, mielőtt mozgatni kezdjük őket.

Ez meglepte a papokat, akik feltételezték, hogy a nyers sziklatömbök a henge-ben nyerik el végleges formájukat, de Nooma csak rázta a fejét.

– Először is – fejtette ki –, ostobaság lenne a kifaragásuk előtt mozgatni a köveket, amikor jóval nehezebbek. Másodszor, ha itt hasítjuk és faragjuk, hatalmas lesz a felfordulás és nem győzzük elhordani a törmeléket.

– Azt mondod, a templom minden egyes kövét egynapi járóföldre faragod ki, azután a kész tömböket átgörgeted ide, és csak itt állítod össze? – adott hangot egy pap társai elképedésének.

A kőfaragó egykedvűen vállat vont.

– Miért is ne?

Azzal elővette a saját vázlatait.

Az egyforma méretű és ívű keresztgerendák megformázásához egy fasablont ajánlott, mely mentén valamennyi követ kifaragják. Hasonlóan eredeti módszerrel tervezte a rögzítésüket is.

– Látjátok? – magyarázta lelkesen. – A függőleges pillérek tetején kialakítunk két csapot, ezeket a dudorokat itt, a keresztgerenda alsó felén pedig két ugyanakkora csapfészket, amibe belecsúsznak. – Megmutatta a papoknak a kapcsolódó részleteket. – Összecsapoljuk őket, mintha fából lennének, azután a keresztgerendák végén nyelvet és hornyot alakítunk ki, hogy illeszkedjenek.

– Szorosan? – gondolkodott hangosan a pap, aki az imént is szólt.

– Szorosan-e? – horkant fel a máskor oly hallgatag kőfaragó. – Csak mint a férfi és az asszony a nászi ágyban! Ez a templom örökké állni fog!

Arca egészen kipirult az izgalomtól.

Ebből a papok is láthatták, hogy Stonehenge új temploma igazi remekmű lesz, és aznap este, amikor beszámoltak neki a kőfaragó tervéről, a főpap is örülhetett.

*

Bár ilyen könnyen megoldódott volna minden gondja! Ha Kronára és az örökösére gondolt, csak a napistenbe vetett hite tartotta vissza a teljes kétségbeeséstől. Gyakran érezte úgy, mintha a teljes sötétségből keresne kiutat, sőt olykor mintha maguk az istenek is összeszövetkeztek volna ellene. Alkalmas arát kellett találnia, de hol? A belek elárulták, hogy a lány fejét aranykorona övezi, de mit jelent ez? Talán csak annyit, hogy egy törzsfő leánya – az ilyen lányok hagyományosan aranykarikával fogták össze hajukat, amikor férjhez adták őket –, valamiért mégsem talált megnyugvást ebben; szinte biztosan tudta, hogy a jóslat másra utalt. Mintha csak fel akarná erősíteni meglévő félelmeit, hiába menesztett küldöncöket a sziget valamennyi törzsfőjéhez, az alkalmas ara sehol sem mutatkozott.

Az egyik idősebb pap ekkor vetette fel:

– Írországot aranyföldnek is nevezik ritka ékszerei miatt. A lánynak talán onnét kell származnia.

Miután a keresgélés a szigeten nem vezetett eredményre, döntés született, hogy papot menesztenek arra a távoli nyugati vidékre, hátha rátalál az arára. Dluc eleinte nem tudta, kit küldjön a hosszú és veszedelmes útra, mígnem önként jelentkezett egy Omnic nevű fiatal pap, akinek a szemében ifjonti szenvedély és bátorság parázslott.

– Küldj engem, főpap. A napisten akaratából biztonságban megjárom az utat.

Dluc feláldozott két kost, Krona rábízta míves ajándékait, és három nappal később a kikötőből útnak indult a kis lélekvesztő, melyen alig hárman kísérték el a fiatal papot.

Két teljes éven át nem hallottak felőlük.

*

Ez idő alatt Nooma és kőfaragói tíz nagy homokkő tömböt formáztak meg. Krona is kezdett magára találni: arca már nem tűnt olyan beesettnek, többször felkereste az építkezés helyszínét, még vadászni is eljárt, és folytatta asszonyával közös életét. Mit érezhet Ina, tűnődött el olykor Dluc, aki abban a tudatban osztja meg férjével az ágyat, hogy kis idő múltán át kell adnia helyét az új arának? Kezdetben elégedettséget olvasott le még most is szép arcáról, ami mintha visszanyerte volna régi fényét, ám ahogy teltek a hónapok, és Krona egyre türelmetlenebbül várta új asszonya érkezését, bosszús kis barázdákat, ráncokat vélt felfedezni a szája sarkában. Idővel a beletörődéstől már nemcsak az arca, de egész teste megereszkedni látszott.

Egyszer, amikor Dluc a törzsfő egészségéről kérdezte, szomorú mosollyal így felelt:

– Krona jól van, csak jönne már az új arája.

Krona mind több jelét adta türelmetlenségének, s ha csak szóba került a jövő, elfelhősödött a tekintete. Nemegyszer megragadta a főpap karját.

– Áldozz újabb kost a napistennek – követelte –, hogy Omnic mielőbb hazatérjen az arámmal!

Dluc minden alkalommal megtette, amit várt tőle, és egyszersmind emlékeztette:

– Megépítjük az új templomot. Ha teljesítjük az istenek akaratát, ők is megtartják ígéretüket.

Krona félelmeit ez sem oszlatta el.

– Mondd meg az építőknek, hogy siessenek. Telik az idő, hamarosan már túl öreg leszek.

Nyugtalanul teltek ezek az évek. A főpap úgy érezte, mintha sötétség borult volna rájuk, amit csak néha oszlatott szét egy-egy reménysugár – mint amikor a fellegek mögül kis időre előbukkan a nap, ahogy a felföldön tavasszal és ősszel gyakran lenni szokott.