Ashley Elston

Az első hazugság

A mű eredeti címe

First Lie Wins

Copyright © 2024 by Ashley Elston

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates. Originally published in English by Pamela Dorman Books/Viking.

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978-963-452-832-6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Millernek, Rossnak és Archernek

1. FEJEZET

Eleinte csak néhány apróság jelzi a változást: még egy fogkefe a mosdókagyló melletti üvegpohárban, egy-két ruhadarab a legkisebb fiókban, telefontöltő az ágy mindkét oldalán. Aztán egyre komolyabb változások jönnek: borotva, szájvíz meg fogamzásgátló harcol helyért a gyógyszeres szekrényben, és már nem az a fő kérdés, hogy „Átjössz?”, hanem az, hogy „Mi legyen a vacsora?”.

Habár eléggé tartottam a következő lépéstől, elkerülhetetlen volt.

Noha most találkozom először az asztalt körbeülő társasággal, akiket Ryan már gyerekkora óta ismer, mégsem kerülte el senki figyelmét, hogy szerves része vagyok az életének. Tisztán látszik az olyan apró jelekből, amelyek egy nő jelenlétére utalnak az egykori agglegénylakásban, mint például az összeillő párnák a kanapén vagy a könyvespolcra állított párologtatóból felszálló enyhe jázminillat, amit az összes többi nő rögtön észrevesz, amint belép a bejárati ajtón.

Egy hang lebeg át a gyertyafényes asztal fölött, kikerüli az asztaldíszt, amely – mint arról biztosítottak – „kifinomult, mégis magabiztosságot sugároz”, és megáll előttem a levegőben.

– Evie, milyen szokatlan ez a név!

Beth felé fordulok, azon töprengek, vajon válaszoljak-e a kérdésére, amely valójában nem is kérdés.

– Az Evelyn rövidítése. A nagyanyám után kaptam.

A nők összenéznek, némán társalognak az asztal fölött. Minden válaszomat mérlegelik és katalogizálják, hogy később kitárgyalhassák.

– Jaj, de jó! – sipítja Allison. – Engem is a nagyanyámról neveztek el. Mit is mondtál, honnan származol?

Nem mondtam, és ezt ők is tudják. Olyanok, akár a ragadozó madarak: addig csipkednek ma este, amíg ki nem tépik belőlem a válaszokat a kérdéseikre.

– Egy alabamai kisvárosból – felelem.

Mielőtt megkérdezhetnének, melyikből, Ryan témát vált.

– Allison, láttam a nagymamád múlt héten a boltban. Hogy van?

Nyerek pár értékes, nyugodt percet, amíg Allison elmeséli, hogy érzi magát a nagyanyja a nagyapja halála óta. Nemsokára úgyis megint én kerülök a figyelem középpontjába.

Nem kell ismernem ezeket az embereket ahhoz, hogy mindent tudjak róluk. Már óvodába is együtt jártak, és egészen a középiskola végéig zárt baráti kört alkottak. Aztán kettes-hármas csoportokba rendeződve elhagyták a szülővárosukat, hogy az innen kocsival is könnyen megközelíthető néhány egyetem egyikén továbbtanuljanak. Mindnyájan beléptek az egyetemi diákszövetségekbe más, hasonló hátterű kettes vagy hármas csoportokkal együtt, de aztán visszaszállingóztak ebbe a louisianai kisvárosba, és újra bezárult a körük. Az egyetemi csoportjukat jelentő görög betűket nőegyleti tagságra, vacsorapartikra meg szombat délutáni golfozásra cserélték – de persze csak ha nem esik egybe a délkeleti államok amerikaifutball-bajnokságának meccseivel.

Nem hibáztatom őket azért, amiért ilyenek, inkább irigykedem rájuk. Irigylem azt a könnyedséget, amit ezekben a helyzetekben éreznek, mivel pontosan tudják, mit várhatnak, és mások mit várnak el tőlük. Irigylem az abból fakadó könnyedségüket, hogy ebben a városban mindenki látta őket a legrosszabb pillanataikban, mégis elfogadják mindnyájukat.

– Hogy találkoztatok? – kérdezi Sara, és ezzel megint én kerülök a figyelem középpontjába.

Elég ártatlan kérdés, engem mégis nyugtalansággal tölt el.

A Ryan arcán szétterülő mosolyból látom, hogy tudja, milyen érzéseket kelt bennem a faggatózás, és megint közbe fog lépni, válaszol helyettem, én azonban leintem.

Finoman megtörlöm a számat az egyik fehér textilszalvétával, amit kifejezetten erre az alkalomra vásároltam.

– Segített nekem kereket cserélni, amikor defektet kaptam.

Ryan többet árult volna el annál, mint amennyit megérdemelnek, ezért akadályoztam meg, hogy ő válaszoljon. Én elhallgattam azt a részletet, hogy mindez egy kamionos-pihenőhelyen történt, ahol egy kis étterem bárpultja mögött dolgoztam, és én töltögettem újra a vendégek poharait. Azt sem kötöttem az orrukra, hogy amíg ők mindenféle egyetemi diplomákat szereztek, én nem tanultam tovább a középiskola után.

Ryan barátai nem szándékosan, de mégis ítélkeznének fölöttem. Talán még csak nem is tudatosítanák magukban.

Mondtam Ryannek, hogy félek attól, mit fognak gondolni rólam a barátai, ha kiderül, mennyire más háttérrel rendelkezem, mint ők. Biztosított róla, hogy őt nem érdekli a véleményük, de ez nyilván nem igaz. Az, hogy beadta a derekát, mindnyájukat meghívta ide, és az egész hetet a tökéletes menüsor kitalálásával töltötte, sokkal többet elárult, mint azok a sötétben elsuttogott mondatok arról, mennyire tetszik neki, hogy más vagyok, mint azok a lányok, akikkel felnőtt.

Allison Ryan felé fordul.

– Nahát, micsoda talpraesett férfi vagy!

Ryant figyelem. Egyetlen mondatra rövidítettem a találkozásunk történetét, és egyelőre hagyja, hogy megússzam ennyivel.

Miközben Ryan engem néz, az arcán halvány mosoly dereng. Azt üzeni, hogy kedvemre alakíthatom ezt az estét – egyelőre –, ő pedig szívesen a kezemre játszik.

– Nem lennék meglepve, ha Ryan lyukasztotta volna ki a kereked, csak hogy segíthessen kicserélni – teszi hozzá Cole, Allison férje.

Nevetés támad az asztalnál, Allison pedig valószínűleg oldalba vágta Cole-t, ő ugyanis a bordáira tapasztja a tenyerét. Ryan a fejét ingatja, még mindig engem néz.

Mosolygok, nevetek, de nem túl hangosan és hosszan, csak épp annyira, hogy lássák, mennyire mulattat a feltételezés, hogy Ryan ilyen messzire elmenne, csak mert meg akar ismerkedni velem.

Mulattató a gondolat, hogy valaki képes lenne hosszan megfigyelni mást, csak hogy kiderítse, az illető mindig ugyanazon a kamionos-pihenőhelyen tankol csütörtök esténként, miután a napot a kelet-texasi irodájában töltötte. És hogy a megfigyelt férfi az épület nyugati oldalán álló kutakat részesíti előnyben, és a tekintete mindig túl hosszan elidőzik minden előtte elhaladó nőn, különösen a miniszoknyásokon. Vagy hogy ugyanez a valaki kilesne olyan apró részleteket, mint a Louisianai Állami Egyetem baseballsapkája a hátsó ülésén, az egyetemi diákszövetség jele a másik fehér inge alól átütő trikón, vagy a klubtagságot igazoló matrica a szélvédő bal alsó sarkában, hogy amikor találkoznak, tudjanak miről beszélgetni. És hogy ez a valaki aztán képes lenne épp csak annyira beledugni a szelepbe egy szöget, hogy kisüvítsen a gumiból a levegő.

Mulatságos azt hinni, hogy valaki képes lenne ilyen messzire elmenni csak azért, hogy megismerkedhessen egy másik emberrel.

– Király voltam – jelentem be, miközben megmerítem az utolsó tálat a szappanos vízzel teli mosogatóban. Ryan mögém áll, a karja addig csúszik előre a csípőmön, amíg össze nem ér a derekamnál. Az állát a vállamra támasztja, az ajkát arra a pontra nyomja a nyakamon, amitől mindig elgyengülök.

– Imádtak téged – suttogja.

Ez persze nem igaz. A legjobb esetben is épphogy kielégítettem a kíváncsiságukat. Szerintem még mielőtt az első kocsi kigördült volna a kocsibeállóról, az anyósülésen ülő nők mind nekiálltak elolvasni a csoportüzeneteket, szétszedték az este minden részletét, és minden közösségimédia-felületen beírták a nevemet a keresőbe, hogy kinyomozzák, pontosan ki vagyok, és melyik alabamai kisvárosból jöttem.

– Az előbb üzenetet kaptam Raytől. Sara tudni akarja a számodat, hogy jövő héten elhívhasson ebédelni.

Ez gyorsabb volt, mint hittem. Gondolom, többet akarnak tudni, miután minden keresés csak a legalapvetőbb információt hozta rólam.

– Elküldtem neki. Remélem, nem bánod – teszi hozzá.

Megfordulok, szembenézek vele, a kezem felkúszik a mellkasán, aztán az arcára simul két oldalról.

– Persze hogy nem. Ők a barátaid. És remélem, nekem is a barátaim lesznek.

Szóval hamarosan együtt fogunk ebédelni, ők pedig közben egyenesen rám zúdítják majd a kérdéseiket, mert Ryan nem lesz ott, hogy elgördítse a beszélgetés fonalát.

Lábujjhegyre állok, közelebb húzom magamhoz Ryant, a számat végül csak néhány centi választja el az övétől. Mindketten imádjuk ezt a feszültséggel teli pillanatot, ahogy elkeveredik a lélegzetünk, és az én barna szemem az ő kék íriszére tapad. A keze a blúzom szegélye alá csusszan, az ujjai belevájnak a lágy bőrbe a derekamnál, az enyémek pedig felsiklanak a nyakán, a sötét tincseibe túrnak. Most hosszabb a haja, mint az első találkozásunk idején, amikor elkezdtem figyelni. Mondtam, hogy nekem így jobban tetszik, és hogy szeretek belekapaszkodni, úgyhogy azóta nem vágatja le. Lerítt a barátairól, mennyire meglepődtek, amikor meglátták, ugyanis az internetes kutakodásaim szerint Ryan haja eddig még csak nem is súrolta a gallérját. Aztán rám néztek, és láttam a szemükben a kérdést. Miért változott meg Ryan? Vajon e miatt a lány miatt?

Lejjebb vándorol a keze, megmarkolja a combomat a miniszoknyám alatt, és feljebb húzza a testemet úgy, hogy körbe tudjam fonni a derekát a lábammal.

– Itt maradsz? – suttogja, pedig már csak mi ketten vagyunk a házban. Minden este felteszi nekem ezt a kérdést.

– Igen – suttogom vissza. Mindig ugyanazt felelem.

Ryan szája az enyém fölött lebeg, de fenntartja a leheletnyi távolságot. Elveszek az arcában. Bár megöl a vágy, várom, hogy ő csókoljon meg engem.

– Nem akarom többé feltenni ezt a kérdést. Tudni akarom, hogy minden este itt maradsz, mert ez a te otthonod is. Megteszed? A saját otthonoddá alakítod ezt a helyet?

Még jobban belefúrom az ujjaimat a hajába, a lábamat még szorosabban köré fonom.

– Azt hittem, sosem kérdezed meg.

Érzem az ajkamon a mosolyát, aztán végre megcsókol, és kicipel a konyhából, át a folyosón, be a hálószobába.

A mi hálószobánkba.

2. FEJEZET

Amióta Ryan öt nappal ezelőtt megkért, hogy költözzek hozzá, én pedig igent mondtam, egyre türelmetlenebb. A vacsoraparti utáni reggel arra ébredtem, hogy egy költöztetőcéggel beszél telefonon. Leszervezte, hogy már aznap igénybe vennénk a szolgáltatásaikat, ugyanis valaki az utolsó pillanatban visszalépett.

Meggyőztem, hogy várjon, még ha csak egy hetet is, győződjön meg róla, hogy tényleg ezt akarja-e, és nem csak az este elfogyasztott drága bor meg a tökéletesre sült bélszín mondatja vele. Hozzátettem, hogy egy kicsit gyors máris költöztetőket hívni, amikor még össze sem pakoltam semmit.

– Ha nem akarnál összeköltözni velem, megmondanád, igaz?

Ryan a fürdőszobai tükör előtt áll, egy sötétkék és szürke csíkos nyakkendővel bíbelődik, és próbál úgy tenni, mintha valami jelentéktelen apróságot kérdezett volna. Összehúzza a száját. Ezt már korábban is láttam rajta, amikor nem úgy történtek a dolgok, ahogy elképzelte.

Felülök a pultra, és végigcsúszom a fehér márványon addig, amíg pont szembe nem kerülök vele. A vállam mögé pillant, mintha még mindig a nyakkendőjét nézné a tükörben. Ma reggel nagyon gyerekesen viselkedik.

Már minden vonását memorizáltam, de valahányszor esélyem nyílik rá, újra meg újra tanulmányozom, olyan apróságokat keresek rajta, amik felett eddig valahogy átsiklottam. Vonzó férfi, afféle klasszikus szépség. A sűrű, sötét haja göndörödni kezd, ha túl hosszúra hagyja, mint most. A kék szeme feltűnő, és bár épp most borotválkozott meg, tudom, hogy mire este hazaér, kiül az állára a borosta, én pedig csupa libabőr leszek, amikor a nyakamhoz ér.

Félresöpröm a kezét, és befejezem a nyakkendője megkötését.

– Persze hogy ide akarok költözni! Hogy jutott eszedbe ilyesmi?

Ryan a nyakkendőjére pillant, kiegyenesíti, pedig már így is egyenes, de valamivel le kell kötnie a kezét. Ma reggel meg sem érintett, és alig nézett rám. Tiszta óvoda!

– Meggondoltad magad az összeköltözéssel kapcsolatban? – kérdezem, mivel nem válaszol. – Tudom, hogy szerinted nem igyekszem összepakolni, de a mai napot pont arra szántam, hogy túlessek rajta, és jön hozzám a Goodwill, hogy átvegye mindazt, amire már nincs szükségem. De felhívhatom őket, hogy lemondjam…

Végre rám néz, és megérint.

– Nem, még mindig azt akarom, hogy ideköltözz. Nem tudtam, hogy ez a mai terved. De pont olyan napot választottál, amikor nem tudok segíteni. El vagyok havazva.

Csütörtök van, és Ryan nyolcvan kilométerre lesz innen, a kelet-texasi irodájában tölti az egész napot. Ahogy minden csütörtökön.

– Tudom, hogy pocsék az időzítés. De csak ma tudtam elszabadulni a munkából, és csak ma délután tud átküldeni a Goodwill egy teherautót. Nincs sok holmim, úgyhogy valószínűleg egyedül is gyorsan végzek.

Megszorítja az oldalamat, és előrehajol, hogy megcsókoljon. Már nem húzza össze a száját, én pedig beakasztom a lábfejemet a lába mögé, és közelebb húzom.

– Talán beteget jelenthetnék. Végtére is én vagyok a főnök, és ideje, hogy visszaéljek a hatalmammal – mondja nevetve.

Kuncogok a csókok között.

– Tedd félre a betegszabadságokat a pakolásnál valami jobbra! És tényleg nem kell sokat csomagolni, mivel szinte mindent elajándékozok. – Átpillantok az ajtón a hálószobába. – Az én holmijaim nem olyan szépek, mint a tieid, úgyhogy fölösleges lenne megtartani őket.

Az arcomhoz emeli a kezét.

– Mondtam, hogy ha bármit szeretnél idehozni, csinálunk neki helyet. Nem muszáj mindentől megszabadulnod.

Az alsó ajkamba harapok.

– Biztos lehetsz benne, hogy nem akarod az én ronda, használtan vett kanapémat a nappalidban látni.

– Honnan is tudhatnám, hogy nem akarom a nappalimban látni a ronda, használtan vett kanapédat, amikor sosem hagytad, hogy megnézzem! – Megpróbálom elkerülni ezt az aknamezővel felérő beszélgetést azzal, hogy oldalra pillantok, ő azonban visszafordítja az államat, hogy a szemébe nézzek. – Nem kell kínosan érezned magadat.

– De igen – felelem. Állom a pillantását, aztán előrehajolok, és gyorsan megcsókolom, hogy ne húzza megint össze a száját. – Majd szombaton meglátod, ha odamegyünk találkozni a költöztetőkkel. Tegnap szerveztem le. És vasárnap egész nap próbálunk majd helyet találni a holmimnak. Tedd félre a betegszabadságodat hétfőre! Addigra mindketten hullafáradtak leszünk, és biztosra veszem, hogy szükségünk lesz egy pizsamanapra. Ahol a pizsama opcionális.

A homlokát az enyémnek dönti, a mosolya ragályos.

– Megbeszéltük.

Egy utolsó gyors puszi után elhúzódik tőlem, és kimegy a fürdőszobából.

Húsz perccel azután, hogy Ryan Tahoéja kigördül a kocsibejáróról, én is elindulok a tízéves 4Runneremmel. Lake Forbing egy közepes méretű város Észak-Louisianában, amit a termékeny földjeiről meg a hatalmas földgázmezőiről ismernek. Sok pénz van ezen a környéken, de csendes hely. Tizenöt perc alatt eljutok a Lake View Apartmanokhoz Ryan házától, és amennyire én látom, hiába sugallja az épület neve azt, hogy kiváló kilátás nyílik belőle a városnak nevet adó tóra, valójában a közelében sincs.

Megállok az üres parkolóhelyen, amelyet a 203-as lakás számára jelöltek ki, pont a várakozó goodwilles teherautó mellett.

– Korán jöttél, Pat! – mondom a sofőrnek, miután mindketten kiszállunk a járművünkből.

Bólint.

– Az első helyen gyorsabban végeztünk, mint hittem. Melyik lakás az?

Pat követ fel a lépcsőn, miközben a segítői kinyitják a hatalmas teherautó hátsó ajtaját. A lakás elé lépek, és kiveszek egy kulcsot a táskámból.

– Ez az.

Pat megint bólint, és visszaindul lefelé. Csak néhány próbálkozás után sikerül kinyitnom a reteszt. Beragadt a használat hiányától. Épp elfordítom a gombkilincset, amikor hallom a kézikocsi kopogását, ahogy felugrándozik a lépcsőn.

Nyitva tartom az ajtót, miközben Pat és a segítője küszködve behúzza a fémkocsit a keskeny nyíláson.

– Hová tegyük? – kérdezi.

Körbenézek az üres lakásban.

– Csak a szoba közepére! – felelem.

Megnézem az első kupac dobozt. Mindegyik olyan holmikkal van tele, amiket az utóbbi négy napban válogattam össze. Pat pedig addig őrizte őket a teherautójában, amíg készen nem álltam rá, hogy idehozza. Ezeket fogom elvinni Ryan házába szombaton. És azt fogom állítani róluk, hogy már évek óta az enyémek, holott csak néhány napja szereztem be őket.

Kétszer kell fordulniuk, mire az összes dobozt felhozzák. Kihúzok a hátsó zsebemből két húszast, és átadom Patnek. A Goodwill ugyan nem kínál ilyen szolgáltatást, de Pat egy kis kápéért boldogan segített.

A fiúk már majdnem az ajtónál járnak, amikor megkérdezem:

– Ó, és elhoztátok az üres dobozokat?

Pat vállat von, és visszapillant a segítőjére.

– Aha, a teherautó hátuljában vannak. Felhozzuk őket?

Ha bármelyikük is furcsának tartja ezt a kérést, azt nem árulja el.

– Nem. Csak tegyétek ki a járdára a kocsim elé!

Követem őket ki az épületből. Miközben kipakolják a laposra hajtogatott dobozok kupacát, visszamegyek a kocsimhoz, és kiveszek egy kis fekete táskát a csomagtartóból. Köszönetet mondok Patnek meg a segítőjének, miközben visszamásznak a teherautóba. Már csak pár dolgot kell elintéznem.

A lakás elrendezése egyszerű. A bejárati ajtó az apró nappalira nyílik, amelynek a hátsó falánál húzódik a konyha. Egy keskeny folyosó vezet a fürdőszobába meg a hálószobába. Bézs szőnyeg, bézs linóleum és bézs színű falak találkoznak egymással.

A konyhában kicipzárazom a fekete táskámat, kiveszek négy elviteles ételeket kínáló szórólapot, amiket a környező éttermekből hoztam el, meg három fotót Ryanről és magamról, amiket a drogériánál nyomtattam ki egy bódéban. Aztán előveszem a különféle szószokat, mindegyiknek beleöntöm a felét a mosogatóba, aztán a maradékot beállítom a hűtő ajtajába. Átmegyek a fürdőszobába kezemben a fekete táskával, kiveszem belőle a sampont meg a hajkondicionálót, és mindkettőnek beleöntöm a felét a lefolyóba, ahogy korábban a szószokét, aztán a kád szélére állítom a tubusokat. Kicsomagolok egy Lever 2000 szappant, ráteszem a mosdó lefolyójára, és megnyitom a csapot, aztán néhány percenként megfordítom, amíg el nem tűnik róla a logó, és meg nem kopnak a szélei, majd beledobom a kis beépített szappantartóba a zuhanyzó falán. Az utolsó a fogkrém. Az aljáról kezdve kinyomok belőle egy adagot, de egy-két pöttyöt a mosdó szélén hagyok, pont mint Ryan házában, pedig tudom, hogy kiakad miatta. Nem csavarom vissza a tetejét, csak leteszem a tubust a pultra, a csap mellé.

Az utolsó állomás a hálószoba. Kihúzom a dobozból a maradék néhány tárgyat: a különféle drót és műanyag vállfákat, aztán széthúzva felakasztom őket az üres fémrúdra. Visszatérek az apró nappaliba, szétpakolom a földön a csinos dobozkupacokat. Kiválasztok kettőt, és felbontom. Az egyik könyvekkel van tele, a másik mindenféle régi parfümösüvegekkel. A könyvekkel gyorsan végzek, egy perc alatt összerakok pár stószt a doboz mellett, mintha még nem lett volna időm bedobozolni őket.

A parfümösüvegekhez viszont egy kicsit több idő kell. Átviszem a dobozt a konyhapultra, kicsomagolom a felső négyet, és kiteszem őket a pultra. Pont jól esik rájuk a fény az ablakon keresztül, a vékony, színes üvegek prizmaként szórnak szerteszét kék, lila, rózsaszín és zöld sugarakat a kopár szobában.

A héten végzett vásárlások közül a parfümösüvegek beszerzése volt a legnehezebb és meglepő módon a legszórakoztatóbb is. Véletlen szerencse, hogy egyáltalán eszembe jutott ilyesmit venni, de amikor megjelent a kijelzőmön egy Facebook-bejegyzés, amin bejelölték Ryant, rögtön tudtam, hogy ez az a tárgy, amit „gyűjtenem” kellene. Tavaly vett egyet az anyja születésnapjára. Art deco darab volt, egy ezüstbe csomagolt, vésett üveggömb, amit apró, tükrös felületű négyzetekkel díszítettek, és pont olyan ajándéknak nézett ki, mint amit Jay Gatsby venne Daisynek. Gyönyörű volt, és az anyja sugárzó mosolyából ítélve neki is nagyon tetszett.

Ha olyan típusú lány lennék, aki gyűjt valamit, egyértelműen ez lenne az.

Még egyszer utoljára körbenézek a szobában. Minden pont úgy néz ki, ahogy szeretném. Mintha teljesen összepakoltam volna egy-két holmitól eltekintve, amire nem maradt időm.

– Kopp-kopp! – szólal meg egy hang az ajtóból, én pedig megfordulok. A komplexum irodájában dolgozó nő az, tőle vettem ki ezt a lakást hétfő délután.

Belép a szobába, és szétnéz a padlón elterülő rendetlenségen.

– Aggódtam, mivel hétfő óta senkit sem láttam itt.

Belecsúsztatom a kezem az első zsebembe, a hátamat a konyhapult melletti falnak döntöm, és keresztbe teszem a bokámat. A mozdulataim lassúak, de megtervezettek. Aggaszt, hogy itt van ez a nő, ellenőriz engem, és talán szombaton, amikor Ryan idejön, hogy segítsen költözködni, megint szükségét érzi majd, hogy beugorjon hozzám. Olyan helyet választottam, ahol a szomszédok nem akarnak összeismerkedni egymással, a bérleti díjban benne van a rezsi is, és hetente kell fizetni. Nekem ugyanis csak egy hétre volt szükségem.

Biztosan felkeltettem a nő érdeklődését, amikor bútorozatlan lakást vettem ki. Ha valaki veszi a fáradságot, és bútorokkal együtt költözik be, akkor általában nem csak hét napig marad, de én nem akartam, hogy Ryan azt higgye, csak ide-oda vetődöm, és még saját kanapém sincs, így nem vehettem ki bútorozottan. Most pedig itt vagyok a negyedik napon, és semmi mást nem tudok felmutatni, csak nyolc dobozt, amelyeket a szoba megfelelő pontjaira pakoltam szét.

Végigsimítja a legközelebbi doboz tetejét, és a parfümösüvegeket méregeti a pulton. Ismerem ezt a típust. Erősen sminkeli magát, a ruhái passzosak, és régen csinosnak tartották volna, de az évek nem bántak jól vele. Mindent megfigyel, ami körülötte történik. Az ilyen lakásokat törvénytelen céllal szokták kibérelni, és ezen a szemétdombon ő az úr, ezért folyamatosan figyel, hátha valamit a saját hasznára tud fordítani. Most pedig átszelte a parkolót, és feljött egyenesen az én bérleményembe, mert tudja, hogy tervezek valamit, de fogalma sincs róla, hogyan használhatná fel ellenem.

– Csak meg akartam nézni, hogy rendben berendezkedett-e – mondja.

– Igen – felelem, aztán a kivágott blúzára tűzött névcédulára pillantok. – Feleslegesen aggódik, Shawna. És feleslegesen zavar.

Megmerevedik a háta. A rideg modorom szöges ellentétben áll a nyugodt tartásommal. Amikor belépett ide, úgy érezte, övé a helyzeti fölény, és valamilyen szinten érti, mi folyik itt, de erre nem számított.

– Még mindig feltételezhetem, hogy a lakást vasárnap öt órára kiüríti, és a kulcsokat leadja? – kérdezi.

– Amennyiben én is feltételezhetem, hogy nem lesz több váratlan látogatás – felelem, miközben a fejemmel az ajtó felé intek, és halványan elmosolyodom.

Csettint a nyelvével, aztán megfordul, és kimegy. Minden erőmet be kell vetnem, hogy ne fordítsam el utána a reteszt. De itt már majdnem végeztem, és még mindig sok a tennivalóm, mielőtt Ryan ma délután fél hatkor átszeli Louisiana állam határát.

3. FEJEZET

Ryan nagyapja három évvel ezelőtt hunyt el, csak egy évvel a felesége után, és ráhagyta Ryanre a bebútorozott házát minden tányérral a szekrényben és minden festménnyel a falon. Ó, és mellé egy jókora summát is!

Ryan azt mesélte, hogy egy nap beugrott a nagyapjához látogatóba, de holtan találta az öreget. Békésen jobblétre szenderült álmában. Így aztán az unoka egy héttel később már be is költözött a házába. Egyedül a ruháit meg a tisztálkodószereit vitte magával, és vett egy új matracot a hálószobába. Ryan valószínűleg tényleg helyet csinált volna egy ronda, használtan vásárolt kanapénak… Már ha létezett volna ilyen bútordarabom.

Az utcáját hatalmas tölgyfák szegélyezik, az ágaik a járda minden centiméterére árnyékot vetnek. A szomszédai idősödő, megállapodott emberek, és szívesen mesélnek arról, hogy látták felnőni „ezt az édes kisfiút”. Ilyen házban lakik az ember, amikor végre elérte, amit akart. Amikor már született pár gyereke, és nem fojtogatja többé a rettegés, hogy nem lesz képes kifizetni a számlákat.

De Ryannek túl nagy ez a ház. Kétszintes, van egy széles első terasza meg egy óriási hátsó kertje rendezett virágágyásokkal, a fala fehér, a redőnyök sötétzöldek, és a bejárati ajtóhoz téglaösvény vezet. Olyan nagy, hogy percekbe telne végigsétálni rajta, ha az ember minden szobába be akarna nézni, ha pedig valaki belép a fedett parkoló felőli ajtón, azt nem hallani a fő hálószobában.

Betolatok az autómmal a kocsibejáróra, hogy ne kelljen messzire cipelnem a dobozokat. Éppen felpattintom a csomagtartót, amikor meglátom, hogy Ryan bal oldali szomszédai, Ben és Maggie Rogers engem néznek az elülső teraszukról. Pont időben. Véletlenül mindig éppen akkor indulnak a reggeli sétájukra, amikor mi dolgozni megyünk, amikor pedig hazaérünk a nap végén, éppen az esti koktéljukat iszogatják a teraszon. De ennek az utcának ilyen az általános hangulata, mivel szinte mindenki nyugdíjas, vagy lassan az lesz.

Mrs. Rogers szemmel tart, miközben kiemelem az első dobozt a 4Runnerem hátuljából. Amikor holnap reggel végigsétál a szokásos útvonalán, az egész utca tudomására fog jutni ez az egyértelmű jel, ami arra utal, hogy több vagyok egyszerű éjszakai vendégnél. A Rogers házaspár új szintre emelte a szomszédsági figyelőszolgálatot.

Némán nézik, ahogy egymás után szedem ki a kocsiból a dobozokat. Ryan épp akkor parkol le a ház előtt, amikor felkapom az utolsót. Amint kiszáll, azonnal odakocog hozzám, hogy átvegye tőlem.

– Add ide, majd én! – mondja.

Lábujjhegyre állok, hogy megcsókoljam. A doboz miatt csak a szánk ér össze.

Mielőtt bemennénk a házba, odakiált Rogerséknek.

– Jó estét!

Mrs. Rogers feláll, a terasz szélére sétál, olyan közel jön hozzánk, amennyire csak bír anélkül, hogy beleessen az azáleabokraiba.

– Milyen nagy munkában vagytok! – üvölt vissza.

Ryannek tele a keze, így csak biccenteni tud felém.

– Evie hozzám költözik.

A hatalmas vigyorától hevesebben kezd verni a szívem, és önkéntelenül viszonzom a széles mosolyát.

Mrs. Rogers „én megmondtam” pillantást vet a férjére, mivel a gyanúja beigazolódott.

– Ó! Gondolom, ti fiatalok mostanában átugrotok pár fontos lépést. – Elfojtottan felnevet, hogy enyhítse a szurkálódás élét.

Ryan tántoríthatatlan.

– Talán más sorrendben tesszük meg a lépéseket, de mindegyiken végigmegyünk.

Döbbent álmélkodás hangja szökik ki a számon, mielőtt megakadályozhatnám, de aztán igyekszem nem többet belelátni ebbe az évődésbe.

Mr. Rogers csatlakozik a feleségéhez a terasz szélén.

– Nos, akkor rendesen köszöntenünk kell Evie-t a szomszédságban. Gyertek át valamelyik délután koktélozgatni! – Ha Mr. Rogerst zavarják is a fejlemények, jól titkolja.

– Örömmel. Talán jövő héten? – feleli Ryan mindkettőnk helyett.

– Nemrég szereztem egy új whiskyfüstölőt, és már nagyon szeretném kipróbálni – feleli Mr. Rogers őszinte mosollyal.

Ryan felnevet.

– Már jó régen ittam utoljára az old fashioned koktéljaidból. Alig várom. – Aztán finoman megbök a vállával, hogy jelezze, menjek tovább a ház felé.

Amikor végre beérünk, Ryan leteszi a dobozt a többi mellé a széles hátsó folyosóra.

– Úgy döntöttem, áthozom a ruháimat és a cipőimet. Milyen napod volt?

– Hosszú – vonja meg a vállát. – Szívesebben pakoltam volna veled.

Ryan mindig szűkszavú, ha arról van szó, mit csinál csütörtökönként. És bár ma reggel azzal viccelődött, hogy nem megy be dolgozni, mindketten tudjuk, hogy erről szó sem lehet.

A csütörtöki munkája fontos.

Átnézi a dobozokat. Az üres kartonok, amiket a fiúk ma reggel a járdán hagytak nekem, most olyan holmikkal vannak tele, amelyek tényleg az enyémek, és amelyeket meg is akarok tartani. Végigsimít egy hajtincset, ami kicsúszott a kócos kontyomból, és az ujja köré tekeri.

– Jól haladtál a lakásodban?

Szélesen rámosolygok.

– Igen! Minden készen áll, hogy bepakoljak a költöztetőfurgonba szombaton, de valószínűleg a mi két kocsinkkal is boldogulnánk. Végül minden bútort elajándékoztam. Csak nyolc-tíz doboz maradt – mondom, és belerúgok a legközelebbi kartonba.

Zavarodottság és némi szomorúság suhan át az arcán.

– Evie. – Lágyan mondja ki a nevemet. – Mindent elajándékoztál?

Végighúzom a hüvelykujjamat a homlokán, elsimítom a ráncait.

– Te olyan házban élsz, ahol minden bútordarab jelent a számodra valamit. Emlékek fűződnek hozzájuk. Ezek között a tárgyak között nőttél fel, az éned részei. Az én holmimmal nem ez a helyzet. Azok csak szükségből voltak nálam. Valahol ülnöm kellett, hogy ne a padlón legyek, de ennyi. Könnyen lemondtam róluk.

Talán nem ma ajándékoztam el azokat a bútorokat, amikről beszélek, de az érzéseim attól még valódiak.

Ryan kihúzza a zsebéből a telefonját, és kikeres egy számot. Nézem, közben azon töprengek, vajon mire készül.

– Jó napot! Ryan Sumner vagyok. Evie Porter költöztetést kért szombatra, de le kell mondanom.

A szabad kezével közelebb húz, és az oldalához ránt. Hallgatja, amit a vonal végén mondanak, aztán köszönetet mond, mielőtt bontja a hívást.

– Menjünk el a többiért! Most rögtön! Majd én cipekedem, mivel te teljesen kimerültél. Adj öt percet, hogy átöltözhessek!

Kinyitom a számat, hogy tiltakozhassak, de lepecsételi egy csókkal, és a szavaim semmivé foszlanak. Olyan sokáig tart, hogy mindketten fontolóra vesszük a ma esti tervek megváltoztatását, de aztán elhúzódik, és kirohan a szobából.

– Öt perc! – kiáltja, és eltűnik a házban.

A falnak dőlök, és az órámra pillantok. Fél hét van. A Lake View Apartmanok irodáját már bezárták, és a pultnál dolgozó nő hazament éjszakára.

Ryan követ a kocsijával a lakás felé. Örülök neki, hogy nem mellette ülök, amikor rájön, hová tartunk, de legalább igaznak tűnik, hogy kínosan éreztem magam a lakóhelyem miatt.

Leparkol mellettem, és azonnal kiugrik a kocsijából. Mielőtt kinyithatnám az ajtómat, már ott terem.

– El kellett volna mondanod, hogy hol laksz. – Úgy méregeti a parkolót, mintha próbálná megtalálni a biztos veszély forrását.

Belekapaszkodom az övhurkába, és közelebb húzom.

– Pontosan ezért nem mondtam el. – A jobb kezemet az ő baljába csúsztatom, ő pedig erősen megszorítja, miközben a lépcső felé húzom. Felfelé menet észrevesz minden szétvert lámpát.

A lakat ezúttal kicsit könnyebben enged, és amint kinyílik az ajtó, Ryan beterel, és becsukja mögöttünk az ajtót. Csípőre tett kézzel járkál a lakásban. Utálom beismerni, de tetszik, hogy ilyen zsémbesen portyázik a szobában, és a belőle áradó védelmező ösztön pont olyan kellemes, mint amilyen idegen.

Lehuppanok a könyvkupacok mellé, és elkezdem bepakolni őket a mellettük hagyott üres dobozba.

– Elfelejtettem, hogy maradt még egy kis pakolnivaló.

Ryan a pulthoz megy, és felkapja a legközelebbi parfümösüveget. Feltartja, tetőtől talpig szemügyre veszi, aztán ugyanígy méri végig a következő hármat is a sorban.

– Gyűjtöd őket?

– Igen! – Ragyogó mosolyt villantok felé. Épp bele akarnék kezdeni a történetbe, miszerint azért gyűjtöm őket, mert a nagyanyámra emlékeztetnek, de a hazugság elhal a nyelvem hegyén. Inkább csak annyit mondok: – Láttam egy képet az egyikről, előtte nem is tudtam, milyen csodálatosak… És mennyire különbözőek! Nem bírtam elfelejteni. Utána gyűjteni kezdtem őket. A lila a kedvencem. – Az a legjobb hazugság, ami a lehető legközelebb áll az igazsághoz, és amit nem ereszt bő lére az ember. Most viszont ennél többről van szó. Nem akarok hazudni neki, ha nem muszáj.

Nem említi meg, hogy az anyja is gyűjti a parfümösüvegeket, sem azt, hogy van valami közös bennünk, én pedig nem fogom kielemezni, hogyan érzem magam attól, hogy nem említi meg ezt a kapcsolódási pontot. Ryan visszateszi az üveget, majd kihúzogatja a fiókokat a konyhában, benéz a hűtőbe. Leveszi az egyik közös fotónkat, és szemügyre veszi. Mi készítettük ezt a képet magunkról nem sokkal a megismerkedésünk után. Hideg volt odakint, és mindketten összehúztuk magunkat Ryan hátsó kertjében a kis tűz körül. Miután megvettem a hozzávalókat, nekiálltunk csokis mályvacukrot sütni, és miközben elfogyasztottuk őket, teljesen összemaszatoltuk az arcunkat. A fotón az ölében ülök, mindkettőnknek fülig ér a szája.

– Jó este volt – jegyzi meg.

– Igen – felelem. Az volt az első éjszaka, amit a házában töltöttem. Az első alkalom, hogy az ágyában aludtam. Ryan még mindig a fotónkat bámulja, én pedig akaratlanul is azon töprengek, mi járhat a fejében, amikor arra az éjszakára gondol.

Végül leszedi az összes képet meg étlapot, a pultra teszi őket egy kupacban, aztán kinyitja a hűtőt.

– Még mindig van itt pár dolog – kiáltja.

– Ó, basszus! Azt hittem, kiürítettem! Beledobnád a kukába, ami maradt?

Hallom, hogy kinyitja a szekrényt a mosogató alatt, amelyben a kuka rejtőzik. Rádobja a holmit az elviteles dobozok tetejére, amiket az egyik kinti kukában találtam.

Ryan kihúzza a kukát.

– Van még valami, amit ki akarsz dobni, mielőtt leviszem?

A homlokomat ráncolva gondolkozom.

– Aha, talán a fürdőszobában még van pár cucc, amire semmi szükség.

Követ a folyosón a fürdőszobába. Kiveszem a zuhanyzóból a lemosott szappant, és beledobom a kukába. Aztán felkapom a sampont meg a hajkondicionálót, méregetem a súlyukat a tenyeremben, mintha azt latolgatnám, van-e bennük annyi, hogy elvigyem őket, aztán mindkettőt kidobom.

Ryan a fiókokban és a szekrényekben turkál, mindegyiket megnézi. Alaposabb, mint hittem.

Amikor kiérünk a nappaliba, beleles egy-egy dobozba, amiket aznap pakoltam össze. De ez több egyszerű kukucskálásnál. Mintha keresne valamit.

– Keresel valamit? – kérdezem, miután három dobozt feltúr.

Felemeli a fejét, és elkapja a tekintetemet. A halvány mosolyától előbukkannak a gödröcskéi.

– Csak próbálok minél többet megtudni rólad.

Minden lány nagyon örülne, ha ezt hallaná, de én érzem a szavai súlyát. Nehezek. És azon gondolkodom, vajon ő is olyan gondosan megválogatja-e őket, mint én.

4. FEJEZET

Sok oka van, hogy miért nem ugrottam be ide múlt héten – vásárolni, pakolni, költözni kellett –, de igazából addig húztam az időt, ameddig csak lehetett. Tizenöt perc maradt a hivatalos záróráig, és habár én utána is be tudok lépni, nem akarom, hogy nyoma maradjon.

Fekete leggingset, pólót és futócipőt viselek, mint minden harmadik nő, aki mellett elhaladok. A hosszú fekete hajamat kontyba fogtam a baseballsapkám hátsó szíja alatt. A fejemet lehajtom és balra fordítom, mert akkor a szoba sarkába szerelt kamera biztosan nem tudja rögzíteni az arcomat. Többen is várnak előttem a sorban a következő ügyintézőre, beleértve egy nőt is, aki egy kupac dobozzal küzd, az egyik oldalról a másikra helyezi őket, míg végül mindegyik lepotyog a földre. A két előtte álló lehajol, hogy segítsen neki összeszedni a holmiját, miközben próbálják nem elejteni a saját csomagjukat. Megkerülöm a káoszt, és az üzlet végébe megyek, ahol a postafiókok sorakoznak a falon.

Bal alsó sarok. 1428-as fiók.

Ezek a ládák kóddal nyílnak, nem kulccsal, úgyhogy a behajlított mutatóujjam középső percével benyomkodom a hat számjegyű kódot. Az ajtó zárja enged, de nem nyílik ki teljesen. Még mindig a behajlított mutatóujjammal ügyeskedve nyitom ki.

Kihúzom az apró borítékot, amit a leggingsem derekába dugva hoztam ide, majd egy-két másodpercnyi bizonytalankodás után bedugom az üres helyre.

Becsapom az ajtót, beütöm a kódot, hogy bezáruljon, és ugyanolyan gyorsan hagyom el az üzletet, mint ahogy beléptem oda.

5. FEJEZET

Késésben vagyok az ebédről, amit a lányok szerveztek. Sarával az elmúlt pár nap alatt sokat sms-ezgettünk, hogy találjunk egy olyan napot, amely mindenkinek megfelel, és bár sok időt megspóroltunk volna azzal, ha bevesz a chatcsoportjukba, egyetlen közös vacsoránál több kell ahhoz, hogy oda meghívjanak.

Egy kis teázóban akartak találkozni annak az ajándékboltnak a végében, ahol szinte mindent árulnak a kézzel készített ékszerektől a rugdalózókon át a jó minőségű kozmetikumokig. Ott aztán mindenkit ismertek volna, az összes vendéget a teázóban és az összes vásárlót a boltban, akivel az asztalunk felé menet összefutottunk volna.

Bár hajlandó vagyok eltűrni, hogy azok a nők, akiket Ryan a barátainak tart, kivallassanak, mások előtt nem fogok megnyílni. Még nem. Addig biztosan nem, amíg nem tudok többet róluk, mint amit ők valaha is tudni fognak rólam.

Így inkább egy kis étteremben találkozunk nem messze a munkahelyemtől. Ryan nagyjából egy héttel a megismerkedésünk után elkezdett nyaggatni, hogy válasszak másik munkát, olyat, amit habozás nélkül bevallhat a barátainak, ha rákérdeznek. Így most egy kis belvárosi galéria rendezvényszervezőjének az asszisztense vagyok. A munka könnyű, és mivel a főnök, Mr. Walker Ryan egyik ügyfele, átugrottuk azt a részt, ahol be kellett volna mutatnom három ajánlást meg az előző munkahelyeim listáját.

Beth, Allison és Sara már az asztalnál ül egy másik nővel, aki nem vett részt a vacsorán, és akiről a fotók alapján tudom, hogy szintén része ennek a szűk baráti körnek.

Nézem őket a járdáról a kirakatüvegen keresztül, miközben közeledem. A hely inkább kifőzdének tűnik, és szinte mindenki öltönyt, kosztümöt vagy olyan poliészter egyenruhát visel, amit a bíróságon dolgozóktól megkövetelnek. A lányok kényelmetlenül érzik magukat, és látom abból, ahogy körbepillantgatnak a kis teremben, hogy azon töprengenek, pontosan hogyan kerültek erre a helyre, ahol az olajszag beivódik a hajukba, a ruhájukba, a bőrükbe, és egész nap bűzleni fognak miatta. Olyan helyre, ahol biztosan nem akarnak tovább elidőzni, ha megették az ebédjüket.

Sara feláll, amikor meglát, és int, hogy csatlakozzak hozzájuk. Amíg én utat török magamnak az asztalhoz, mind a négyen kihasználják a lehetőséget, hogy alaposan szemügyre vegyenek. A tekintetük ide-oda rebben az élénkkék maxiszoknyám combig érő lépéshasítéka, a papírvékony fehér pólóm alól áttűnő babakék melltartóm, valamint a rengeteg karkötőm között, amelyek járás közben csörögnek a csuklómon. Sokáig gondolkoztam, mire kitaláltam, hogy mit akarok mutatni nekik: olyan nőt, aki próbál beilleszkedni a tömegbe, vagy aki hajlandó kilógni a sorból.

Ma kifejezetten feltűnő jelenség vagyok.

– Szia, Evie! Örülök, hogy újra látlak! – mondja Sara, mielőtt visszaül a helyére. Aztán hozzáteszi a többiek felé mutatva: – Biztosan emlékszel Bethre és Allisonra.

– Természetesen – felelem a két nő felé biccentve.

– Ez pedig Rachel Murray. Rachel, bemutatom Evie Portert.

Rachel felemeli a kezét, és int az asztal fölött.

– Szia, örülök, hogy találkozunk, Evie! Olyan sokat hallottam rólad!

Ebben biztos vagyok.

– Én is örülök.

Egy kicsit kínos, hogy azért nem találkoztunk még, mert nem hívtuk meg a vacsorapartira, de ez Ryan döntése volt. Fontolgatta, de végül úgy döntött, kihagyja a meghívottak listájáról, mert ahogy mondta: „Rachel néha durván felcseszi az ember agyát.” Ráadásul nincs senkije, és akkor páratlanul lettünk volna az asztalnál.

Épp leteszem a táskámat a padlóra, a székem mellé, amikor rezeg a mobilom: sms-t kaptam. Gyorsan rápillantok, és látom, hogy Ryantől jött.

Mulass jól az ebéden, de ne hagyd, hogy piszkáljanak! Hívj, ha végeztél!

Az ajkamba harapok, hogy elrejtsem a mosolyomat.

– Köszönöm, hogy itt találkozhattunk. Elég rövid az ebédszünetem – mondom, miközben felkapom a laminált étlapot, amit a cukortartó és a ketchup közé ékeltek be.

Sara is elvesz egy étlapot.

– Semmi gond – feleli. – Sosem járunk a belvárosban, úgyhogy ez most szórakoztató kiruccanás nekünk.

A három barátnőjének valószínűleg nagy önfegyelemre van szüksége, hogy ne húzza el a száját. Ez a hely nem felel meg az ő ízlésüknek. Egyáltalán nem.

– Jó, akkor szombaton nálunk igyunk meg valamit a derbiparti előtt! – mondja Beth.

Már két hete nézem a meghívót Ryan hűtőjén. Bár azt hittem, Kentucky jó messze van innen, meghívtak minket egy lóversenyre a város melletti egyik lótenyészetbe, ahol mentolos hideg puncsot és sült pulykás kentuckyi szendvicset szolgálnak majd fel. A meghívó szerint kalap viselése ajánlott, és a méret a lényeg.

A csapat próbál nyitni felém, be akarnak vonni a felszínes csevegésükbe, de teljesen egyértelmű, hogy nem ismerem azokat az embereket és helyeket, amikről szó van, így ahelyett, hogy részt vennék a beszélgetésben, figyelem őket. Nézem, hogyan kommunikálnak egymással, milyen a modoruk, milyen szavakat választanak. Ők azt hiszik, hogy ez alatt az ebéd alatt majd kiderítenek valamit rólam, ám mire végzünk, én leszek gazdagabb sok információval.

Miután leadtuk a rendelésünket – mindenki vizet és salátát kért –, mind a négy nő előrehajol, én pedig megacélozom magam az elkövetkezőkkel szemben.

Cseppet sem lep meg, hogy Rachel nyitja a sort.

– Mivel én nem voltam ott a múltkori vacsorapartin, avassatok be, miről maradtam le! Mondj el mindent magadról!

Hátradőlök a székemben, olyan nagy távolságot akarok teremteni, amekkorát csak lehet.

– Igazából nem tudok sok mindenről beszámolni.

Arra számítanak, hogy folytatom, legalább pár részletet elárulok, de ennél keményebben meg kell dolgozniuk érte.

Sara a poharával, a szalvétájával, a telefonjával matat.

– Alabamából származik – mondja Rachelre pillantva, helyettem válaszol. Sara olyan lány, aki azt akarja, hogy mindenki jól kijöjjön egymással. Valószínűleg halvány rózsaszín rózsából készült a menyasszonyi csokra, és szándékosan ugyanazt a porcelánt választotta, amit az anyósa.

– Alabama melyik részéről? – kérdezi Beth.

– Tuscaloose mellől – felelem.

– A Bamára jártál? – kérdezi Allison ugyanabban a pillanatban, amikor Rachel úgy dönt, hogy egyenesen rákérdez arra, amit tudni akar.

– Mi a neve a szülővárosodnak?

Allisonra pillantok, és úgy döntök, hogy a kevésbé agresszív kérdésre válaszolok.

– Jártam oda egy ideig.

Elcsigázott pillantásokat vetnek egymásra az asztalnál.

Van egy régi mondás: az első hazugság győz. Ez nem az olyan ártatlan kis apróságokra vonatkozik, amelyeket gondolkodás nélkül kottyant el az ember, hanem a súlyosakra. A szándékosakra. Az olyanokra, amelyek alapul szolgálnak minden utána következő hazugságnak. Miután az első hazugság elhangzott, a legtöbben hisznek benne. Annak kell a legerősebbnek lennie. Az a legfontosabb. Az egyetlen, amit muszáj kimondani.

– Brookwoodból származom, ami igazából Tuscaloosa külvárosa. Néhány évig jártam a Bamára, de nem szereztem diplomát. Néhány éve csúnya autóbalesetet szenvedtünk a szüleimmel. Egyedül én éltem túl. Amikor kiengedtek a kórházból, rájöttem, hogy változásra van szükségem, így azóta úton vagyok.

Azonnal megváltozik az arckifejezésük. Ez véget fog vetni a kérdezősködéseknek, mert érzéketlen barmoknak fognak tűnni, ha tovább kíváncsiskodnak.

– Sajnálom, ami a szüleiddel történt – mondja Sara, és nyilvánvalóan komolyan is gondolja.

Bólintok, az alsó ajkamat harapdálom, és nem nézek senkire az asztalnál. A testbeszédem azt üzeni neki, hogy ha rákényszerítenek a beszélgetés folytatására, nagyon könnyen elveszíthetem az önuralmamat.

Rachel halványan rám mosolyog, mint aki megérti a szomorúságomat, amíg a többiek a székükön fészkelődnek, láthatóan kényelmetlenül érzik magukat. Arra számítottak, hogy kiderítenek valami pletykát, valami olyasmit, ami segít nekik mélyebbre ásni, esetleg találnak valami ocsmányságot, amit később, szükség esetén, felhasználhatnak ellenem. De most ráébredtek, hogy talán itt ragadtam a nyakukon, mert hogyan is űzhetnének el egy szegény kis árvát?

Egy ideig csend telepszik az asztalra, de aztán Rachel tovább erősködik, akármilyen kínossá is válik tőle a helyzet.

– És hogy kerültél Lake Forbingba?

Kezdem belátni, hogy valóban képes durván felcseszni az ember agyát. Erre a kérdésre válaszolok a legóvatosabban. Ez a város elég kicsi, nem olyan hely, amit az ember véletlenszerűen választ ki, amikor új otthont keres magának, ha nincsenek itt sem barátai, sem rokonai.

– Találtam egy álláshirdetést. Jelentkeztem rá, megkaptam, úgyhogy ideköltöztem. A munka nem jött be, de akkor már itt voltam, úgyhogy maradtam.

– Hol volt az a munkalehetőség? – faggat Rachel.

– A kórházban – felelem.

– Ó! – feleli Rachel. – Melyik osztályon?

Igen, egyértelműen kezdi felcseszni az agyamat. A többiek egymást bökdösik, mindegyikük azt akarja, hogy a másik állítsa le ezt a totális katasztrófát.

– A számlázási osztályon – felelem.

Sara, aki nyilván megelégelte a kis szópárbajunkat, közbeszól.

– El sem tudom képzelni, milyen nehéz lehetett neked. De örülök, hogy megtaláltátok egymást Ryannel.

Kihozzák az ételt, én pedig fellélegezhetek, amikor mindenki hozzálát. Rachel folyton rám pillantgat, próbál megfejteni. Sok szerencsét!

Pár perccel később felszúr egy paradicsomot a villájára, aztán felém bök vele.

– Meglepő látni, hogy Ryan ilyen hamar ennyire komolyan veszi ezt a kapcsolatot. Beth azt mondja, már be is költöztél hozzá. Mióta is ismered, két hónapja?

Végeztem a bájolgással.

– Rachel… – suttogja Allison.

Felemelem a tenyerem, tudatom Allisonnal, hogy semmi baj.

– Megértem, tényleg. Már ezer éve ismeritek Ryant, én pedig egyszer csak felbukkantam a semmiből. – Szélesen elmosolyodom. – Szerencsés, hogy itt vagytok neki. Hogy olyan barátai vannak, akik ennyire törődnek vele. – Egyenesen Rachelre nézek, úgy folytatom: – Úgyhogy kérdezd meg egyenesen, amit tudni akarsz! A pénze miatt vagyok vele? Emiatt aggódsz igazából, ugye? Hogy ki akarom használni?

– Nem, nem, dehogy… – dadog Sara.

Rachel azonban közbeszól.

– Aggódom, hogy a farkával gondolkozik, nem az agyával.

Alison lehajtja a fejét, nyilván kényelmetlenül érzi magát, Beth pedig elhúzza a száját, és rászól a barátnőjére.

– Rachel, most már elég! – Ezen a ponton valószínűleg örülnek, hogy senkit sem ismernek ebben az étteremben.

Igazság szerint Rachelt csodálom a csapatból a legjobban, habár eléggé idegesít.

Előrehajolok, a tányéromat félretolom, hogy az asztalra fektethessem a könyökömet. Ők is automatikusan előredőlnek.

– Nincs okod megbízni bennem. Nincs okod elhinni, hogy tisztességesek a szándékaim. De bízz a barátodban! Lehet, hogy veletek nem érzem magam elég kényelmesen ahhoz, hogy mindent eláruljak, amit tudni akartok, de vele mindent megosztottam. Ma ez a legtöbb, amit mondhatok.

Ezen a ponton nem sok mindent lehet még mondani. Ha jól értelmezem a helyzetet, Beth, Sara és Allison azzal megy haza a párjához, hogy mennyire megalázó volt Rachel viselkedése, nem pedig azzal, hogy aggódnak azért, mik a szándékaim Ryannel. És mivel Rachel nem kapott meghívást a vacsorapartira, nem kell azzal foglalkoznom, hogy esetleg hatással lehet Ryanre a véleménye. De ami a legfontosabb, senki sem kérdőjelezi meg, honnan jöttem, vagy ki vagyok.

Az első hazugság győz.

Gyorsan befejezzük az ebédet, nem sokat beszélgetünk, és szinte versenyzünk, hogy ki jut ki a leghamarabb az étteremből. A járdán állok, nézem, ahogy határozott léptekkel mindnyájan elvonulnak valamelyik parkoló felé.

Mindig a barátokkal van a legtöbb meló. Előveszem a telefonomat, és beírom a keresőbe az Evie Porter meg a Brookwood, Alabama szavakat, ahogy ők is biztosan meg fogják tenni, amint a saját kocsijuk biztonságába jutnak. Az első oldal tele van homályos cikkekkel, amelyek megemlítik a balesetet, amire Brookwood valódi lakosai talán nem emlékeznek pontosan, de ezt sosem vallanák be – mert milyen ember az, aki elfelejti, ha a közösség két tagja meghal? A cikkek dátuma pár évvel korábbi napot jelöl meg, de valójában néhány hónappal ezelőtt még nem léteztek. Ezek a cikkek azért íródtak, hogy igazolják a háttértörténetemet, és megmagyarázzák, miért nem akarok a múltamról beszélni.

Lezárom a telefonomat, a táskámba dobom, aztán elsétálok a két keresztutcára lévő munkahelyemre.