Tóth Krisztina

Ahonnan
látni az eget

Tárcák, novellák 2017–2021
– részlet –

© Tóth Krisztina, 2023

A karóra

A gyógytornász ide-oda húzogatta a tornaszőnyeget, de kevés volt a hely a nappaliban, és félt, hogy a gyakorlatok közben az ügyvédnő véletlenül beleüti a lábát valamelyik bútorba. Nem szeretett házhoz járni, de ez az asszony olyan erőszakosan követelte, hogy jöjjön ki hozzá, hogy végül elvállalta. Sokkal rosszabb állapotú páciensre készült. Arra számított, hogy a nő esetleg a lépcsőn se tud járni, de tévedett. Az ügyvédnő sántikált ugyan, de azért bot nélkül közlekedett. Azt mondta, nem fér bele az idejébe, hogy autóval elmenjen az egészségcentrumba, inkább kifizeti a helyben tartott órákat.

A lakás meglehetősen szűk volt. A gyógytornász a belső szoba csukott ajtajára pillantott, mintha azt kérdezte volna a tekintetével, nem tudnának-e inkább odaát tornázni. Az ügyvédnő gyorsan megszólalt:

– Az a fiaim szobája, oda nem lehet bemenni.

Folytatták a gyakorlatokat a könyvespolc és a kanapé között óvatoskodva, de kényelmetlen volt folyton azt lesni, ki tudja-e nyújtani a nő a földön a karját, nem fog-e belerúgni valamibe.

A második alkalommal a gyógytornász megkérdezte az ügyvédnőt, mennyi idősek a fiai.

Huszonöt és huszonhét, felelte a nő. Elmondta, hogy az idősebb a Yale Egyetemre jár, a fiatalabb pedig Berlinben él, sportoló. Sok holmijuk van itthon, mert tavaly, a karantén alatt hazaköltöztek pár hónapra.

Később, a harmadik foglalkozás után arról is beszélt, hogy a válás után egy nagy kertes házat kellett otthagyniuk, és hárman zsúfolódtak be ide, ebbe a kétszobás panellakásba. Hogy amikor még volt saját úszómedencéjük, az ő csípője is sokkal jobb állapotban volt, mert mindennap úszott egy órát, aztán szaunázott az alagsorban.

A gyógytornász már kabátban állt az ajtóban, nem akarta félbeszakítani őt, várta a pénzt. Amikor átvette, udvariasan felvetette, nem lehetne-e mégis a tornateremben tartani az órákat. Ott mégiscsak kényelmesebb, több az eszköz, és tulajdonképpen az ügyvédnő sincs már annyira rossz állapotban, hogy házhoz kelljen jönni hozzá. Aztán kilenckor rögtön mehetne is be az irodába.

Onnantól fogva az órák a tágas, jól felszerelt teremben zajlottak. Hol labdával, hol hengerrel dolgoztak, a heti három alkalom hatásosnak bizonyult. A gyakorlatok közben az ügyvédnő folyton beszélt. Mesélt a fiairól, a fiúk barátnőiről, és arról, hogy nyugdíjas éveiben szeretne majd kiköltözni valamelyikhez.

– De most még nem lehet. Annyi ügyem van, muszáj pénzt keresnem.

Hetente háromszor jött. Szuszogva átöltözött, letette a kék köves gyűrűjét és a karóráját a kisasztalra, aztán nekilátott a gyakorlatoknak. A gyógytornász többször is kérte, hogy figyeljen a légzésére, de a nő előbb-utóbb mindig beszélni kezdett. Hogy most tanul főzni a nagyobb fia, tegnap skype-oltak, és hogy hova utazik tavasszal, a járvány után.

Egy hétfői óra után ottfelejtette a karórát és a gyűrűt az asztal sarkán. A gyógytornász csak délután vette észre, azonnal hívta is, de ki volt kapcsolva. Arra gondolt, a szerdai órán majd odaadja, de az ügyvédnő szerdán se jött. Azután pénteken se. Mivel se a telefont nem vette fel, se az e-mailekre nem válaszolt, a gyógytornász elhatározta, hogy hétfőn reggel nyolcra elviszi neki az ékszereket. SMS-t is küldött előtte, arra se jött válasz. Nyomta a kaputelefont a háromemeletes ház kapujában, de nem engedték be. Már vagy öt perce álldogált ott tanácstalanul, amikor kilépett egy férfi.

Megszólította, elmondta neki, miért jött. A baseballsapkás férfi meglepődve nézett rá.

– Ügyvédnő? Ebben a lépcsőházban nincs ilyen, mindenkit ismerek. Tessék a B-be menni.

A gyógytornász erősködött. Leírta, hogy egy vörös hajú, ötvenes nőt keres, elég testes, szemüveges, az első emeleten balra lakik, van két nagy fia.

A baseballsapkás kicsit hátrébb lépett, és elgondolkodva felelt:

– Ja, a Margitka? Nem ügyvéd az, hanem titkárnő valami irodában. Meghalt szegény, a múlt héten. Még kint van a gyászjelentés a faliújságon.

Közben már elővette a kocsikulcsát, úgy tette hozzá:

– De annak nincsen fia, férje se. Soha nem is volt annak senkije, már ahogy én tudom.

Köszönt, elindult, de a gyógytornásznő utána szólt:

– Akkor az órával most mit csináljak? Meg a gyűrűvel? Kinek adjam oda?

A férfi megtorpant, futólag felpillantott az elsőre, a lefüggönyözött ablakra.

– Nem tudom. Tartsa meg. Ne haragudjon, sietek.

Pesto

Sose kérdezted. Én meg nem akartam beszélni róla. Amikor kicsi voltál, természetesnek vetted, hogy mi csak ketten vagyunk. Mi ketten, meg Ági mama és Tibi papa. Tudtam, hogy így is boldogulni fogok, hogy sose kell majd segítséget kérnem. Ha végighallgatsz, meg fogod érteni, miért nem akartam. Később, amikor gimnazista lettél, már zavart, hogy másoknak van apukájuk. Hogy ha el is váltak, azért ott van egy apa, aki eljön a szalagavatóra, és megtáncoltatja a lányát. Téged a nagyapád táncoltatott meg, de nem kérdeztél akkor sem. Múlt vasárnap, ahogy a fotókat nézegettük, megértettem a tekintetedből, hogy közeledik a pillanat. Tudom, hogy ez fontos, megértelek. Jogod van tudni, ki volt az apád.

Él. Meg is keresheted, ha akarod. Én nem szeretnék beszélni vele.

Nem: nem tud a létezésedről.

Ne nézz így rám. Sose mondtam el neki.

Másodéves főiskolás voltam, amikor megismerkedtünk. Ő az orvosira járt, később kardiológus akart lenni. Az apja és a nagyapja is az volt. A mi családunkban viszont én voltam az első, aki továbbtanult. Emlékszem, milyen büszkék voltak Ági mamáék, amikor feljöttem Pestre, és beköltöztem a kollégiumba. Júliusban vettünk egy csomó új ruhát, hogy ne lógjak ki a pesti lányok közül. Pont ezzel lógtam ki. Utólag jöttem rá, milyen nevetséges lehettem a besütött hajammal.

A Péterfy Sándor utcai kórházba osztottak be gyakorlatra. Van ott szemben egy kis cukrászda, oda ültünk be először beszélgetni. Szerintem megvan még most is. Amikor Tibi papát ebbe a kórházba hozták fel, annak is már vagy tíz éve, akkor legalábbis még megvolt.

Kétezeregyben ő még a szüleivel lakott, én meg a koleszban. Nyáron leköltöztek a balatoni házukba, hogy kifestessék a pesti lakást. Az apja onnan járt fel dolgozni, vagy a magánrendelőjében aludt. Ő is sokat volt lent a nyaralóban, de volt egy matraca az üres lakásban is. Amikor augusztus végén elkezdtek visszapakolni, szólt nekem, hogy menjek fel, nézzem meg, milyen szép lett az új helye, és rámoljuk be együtt a könyveit. Örült, hogy végre külön szobában lakhat az öccsétől, aki nagyon idegesítette. Azt reméltem, kicsit egyedül lehetünk, legalább addig, amíg a szülők vissza nem érnek kocsival Szepezdről. Ez lett volna egyébként az első alkalom, hogy találkozom velük, pedig akkor már bő fél éve együtt voltunk. Pár hónapig azt mondogattam magamnak, hogy még túl friss a kapcsolat, utána meg azt, hogy lent vannak a nyaralóban, majd ősszel biztos bemutat nekik.

Felvettem a csónaknyakú, kék ruhát, amihez kiskabát is tartozott. A sporttáskába pakoltam melegítőt, kinyúlt pólót a takarításhoz és egy pizsamát. Abban bíztam, hogyha szép az idő, talán mégse jönnek még fel szombat este, és esetleg ott is alhatunk. Vittem törölközőt, hogy ne az övékét kelljen használni, sőt tusfürdőt is.

Azt mondta, találkozzunk a Moszkva téren, onnan mentünk el hozzájuk villamossal. Szép, napsárga épületben laktak, parkra nézett, de belül egy hosszú gangon kellett végigmenni az ajtajukig, amitől én szédültem. Amíg a kovácsoltvas korlátba kapaszkodva araszoltam a lakásajtóig, elmesélte, hogy valaki egyszer öngyilkos lett a házban. Innen, a harmadikról ugrott le a belső udvarra – mutatott lefelé.

Négy méter belmagasságú, hatalmas lakás volt, szárnyas ajtókkal és fényes parkettával. Meg is kérdeztem, hogy nem nehéz-e kifűteni, de csak a vállát vonogatta.

Alig értem fel a létráról a karnisokat. Olyanok voltak azok a nagy, bordó drapériák, mint a színházi függönyök. Nem tudom, mi jött rám, de valahogy meg akartam felelni, bevágódni a szülőknél. Arra vágytam, hogy gondolják azt, micsoda egy talpraesett, ügyes lány ez, hogy érezzék, éppen ilyen kell az ő fellegekben járó, elkényeztetett fiuknak.

Áttöröltem sorban a konyhai polcokat, visszapakoltam a poharakat. Lefelé fordítva tettem őket a szekrénybe, ahogy otthon szoktuk.

Ő a könyveit rakta sorba a kisszobában, mert csináltattak neki egy galériát könyvespolccal.

Tölgypolc volt, mint az apja dolgozószobájában, ahol állt egy olvasópult is. Életemben nem láttam még olvasópultot, nem is nagyon értettem, mire való. Letekertük róla a hullámpapírt, és áttörölgettem. Az öccse szobájában is kinyitogattam a ragasztószalaggal lezárt kartondobozokat. Beöntöttem a fiókba a legókat, az üveges szekrénybe pedig az orrukkal előre fordítva beparkoltam a modellautókat. Kirámoltam a fekete zsákokból a törölközőket, szín szerint oszlopba rendeztem mindet, aztán feltöröltem a nappaliban és a hallban a parkettát, mert tiszta por volt.

Összesen négy zsákot és hét dobozt ürítettem ki. Hasogatott a derekam, sajgott a nyakam. Büszke lesz rám, gondoltam magamban, és bezárkóztam a fürdőszobába, hogy kicsit megmosakodjak.

Bentről, a bojler zúgásán át is hallottam, hogy megérkeztek a szülei. Panaszkodtak a forgalomra meg a melegre, aztán beljebb húzódtak, talán a nappali felé. Gondolkodtam, kisurranjak-e a kék ruháért, hogy mégse így, melegítőben lássanak először, de nem voltam benne biztos, hogy nem ütközöm beléjük, ahogy a cselédszoba felé lopakodom. Inkább csak összefogtam a hajam a csuklómra húzott befőttesgumival, és befújtam magam dezodorral.

Hát, szervusz – mért végig az anyukája.

Nehéz volt elhinni róla, hogy idősebb az én anyukámnál, pedig az volt. Piros velúrmokaszint viselt, és köves gyűrűt a kisujján. Soha senkit nem láttam addig, aki a kisujján hordta volna a gyűrűt.

Azt mondta, összedob egy kis pestós tésztát az új konyhában, biztos én is szeretem. Nem mertem bevallani, hogy fogalmam sincs, mi az a pesto.

Az apukája begörgetett az előszobából egy nagy, fekete bőröndöt, és bemutatkozott ő is. Rettentően hasonlítottak egymásra, mintha a szerelmem az apja egy fiatalabb kiadása lett volna. A hangjuk is egészen egyforma volt.

Amíg a víz felforrt, megmutattam az anyukájának, hová pakoltam be a törölközőket, és hova a konyharuhákat. Nem tudom, mit vártam. Dicséretet, köszönetet? Megnézte a szín szerint feltornyozott oszlopokat, és azt mondta, hogy nagyon kis gazdasszonyos, igazán.

Egyszerűen imádom a konyharuhákat – kevergette a tésztát –, mindig hozok magamnak, ha külföldre megyünk. Gyűjtöm őket.

Kimentem pisilni. Az előszobából, a nyitott ajtón át láttam, hogy talpukra fordítgatja a poharakat.

Újra vécére kellett mennem, mintha felfáztam volna. Vizsgák előtt tört rám mindig ez az érzés. Úgy álltam ott a hosszú, sötét, felcsiszolt parkettájú folyosón, mintha mindjárt nyílna az ajtó, és szólíthatnának az indexemmel. Nem volt kedvem tovább maradni. Hirtelen ötlettel azt mondtam az apjának, hogy vissza kell érnem a kollégiumba, vár a szobatársam, névnapja van. Nem kérdezte meg, hogy hogy hívják, és milyen kollégiumba, de úgy képzeltem, talán azért nem, mert a fia már mesélt neki arról, hogy én is az egészségügyben tanulok.

Hallottam, ahogy a hallban megterítenek, ahogy a fiú az apjával duruzsol odabent. Két mély, hasonló színű férfihang. Már az ajtóban álltam a sporttáskával. Biztos voltam benne, hogy ő is velem jön, és hazakísér, de váratlanul bejelentette, hogy nagyon megéhezett. Inkább itthon maradna, mosolygott rám, ha nem bánom. A nyakamba puszilt, és megsimogatta az arcomat. Ekkor lépett ki az anyukája az előszobába.

Akkor te nem vacsorázol velünk?

Ráztam a fejem, mire megkérdezte, mi ez a nagy táska. Mondtam, hogy megyek vissza a koleszba, nálam van a pizsama meg a takarítóruha. Visszakérdezett, nem csomagoltam-e el véletlenül valamit. Nem értettem a kérdést. Mit csomagoltam volna el? Azt felelte, a narancsos görög konyharuhája ott lógott a tűzhelynél, talán véletlenül összefogtam a cuccommal.

Nem kezdtem el magyarázni, hogy hát hogyan fogtam volna össze, amikor a cselédszobában öltöztem, hanem leguggoltam a folyosón a földre. Kezdtem feltúrni a holmimat, mintha tényleg rátalálhatnék valami nem oda valóra. Úgy viselkedtem, mint határátkelésnél szokás a vámon.

Nem értem, mi ütött belém. Kihúztam a pizsamát, kitettem a kőre a törölközőt, a kék ruhát, és szomorúan csóváltam a fejem.

Szép ez a kis kék szett, hajolt közelebb.

Felvette a földről a törölközőmet, megnézte.

Visszapakoltam mindent, ő meg csacsogott, hogy mennyire sajnálja, hogy ezek szerint nem szeretem a pestót, pedig ez igazi ám, fenyőmaggal. Olaszországból hozták.

A fülemben vert a szívem, ahogy kiléptem a gangra.

Kapaszkodva botorkáltam el a liftig, a sarokból még lepillantottam.

Valaki innen egyszer leugrott.

Kattant a lift.

A Moszkva téren arcát az égnek fordítva, kántálva énekelt egy vak fiú. A hatos villamoson elsírtam magam, kotorásztam a sporttáskában zsebkendőért. Az oldalzsebében volt, addigra lógott a taknyom. Mire a koleszba értem, már elmúlt az egész. Addigra nem éreztem mást, csak izomlázat a sok létrázás meg a dög nehéz függönyök miatt. Többet nem keresett, nem is találkoztunk. Másfél hónap múlva derült ki, hogy terhes vagyok. Mit kellett volna csinálnom?

Semmit, ugye?

Megoldottam eddig is mindent. Te is bejutottál az egyetemre. Erős lány vagy.

Képzeld, az a világoskék ruha még most is megvan. Sose hordtam, ott lóg Ági mama szekrényében. Rég kihíztam, de szerintem rád jó lenne.

Álmos vagys vagy?

– kérdezte az írót a felesége. Tízre tervezték az álomvetítést. Nem örült volna, ha a férje már most, kilenc előtt elalszik, de a biztonság kedvéért beállította az álomszkennert. Elővette a pizsamát, amelyet nyilvános alváshoz használtak, és megágyazott. Ügyelni kellett a részletekre: a stylist figyelmeztette őket, hogy egy sötét színű vagy netán Peppa malacos ágynemű azért megosztó lehet. Olyan ágyban kell aludniuk, amely kifejezi a magyar többség alvási szokásait, mindazonáltal jelzi a külvilág felé, hogy az író nem közönséges ember, hanem művész, akit lakókörnyezetében is ugyanaz a visszafogott igényesség jellemez, mint az írásaiban. Mindezeket figyelembe vége egy geometrikus mintás ágynemű mellett döntöttek, szokatlan, smaragdzöld lepedővel. A zöld a természetességre utal – magyarázta a stylist, aki a feleségnek egy púderszínű hálóinget javasolt, amelyet alul diszkrét csipke szegélyezett. A nyilvános alváshoz használt helyiséget bársonypárnákkal és családi fotókkal díszítették, az ágy elé pedig báránybőröket terítettek, jelzendő, hogy az erotika sem veszett ki teljesen az életükből.

Négy hónappal ezelőtt csatlakoztak a Massachusetts Institute of Technology nemzetközi önkéntes programjához, amelyben nyilvánosan, online streamelve lehetett álmodni. Az író sokat álmodott, és szerette az álmait. Korábban, amikor még dolgozott, használta is őket a novelláihoz. Az utóbbi években irodalmi műveket már egyáltalán nem írt, de az online tevékenység hozott annyi hasznot, hogy erre már nem is érzett késztetést.

Most tényleg álmos volt. Szívesen leheveredett volna az igazi ágyában, a saját pizsamájában, de a felesége szigorú pillantásából megértette, hogy az alvás immár nem szabad tevékenység, hanem munka, amelynek elvégzésére szerződés kötelezi őket. Felöltötte hát az elöl gombos pizsamát, amilyet civilben sohasem viselt volna, mert hason aludt, és nyomták a kemény kis gombok, de ami a stylist szerint konzervatív megállapodottságot sugároz, aztán az ágy szélére csúsztatta a karját, hogy a felesége felcsatolhassa rá az érzékelőkesztyűt. Két tappancsot a halántékára is ragasztott, innen a hipnagógia szakaszában elektródák közvetítették az agyában keletkező jeleket.

Az első két hónapban, amikor több ezer önkéntessel együtt csak simán tesztelték a Githubon nevű szoftvert, a médiavisszhang nem váltotta be az előzetes reményeket: a követők száma alig pár ezerrel nőtt. Mivel az MIT oldalán számos nemzetközi híresség álmodott online, nehéz volt az embereket rávenni, hogy az írót a saját oldalán figyeljék élőben, amint alszik. Egy könyvkereskedelmi cég azonban, amelyik üzleti lehetőséget látott az álomszkennerben, megvásárolta a szoftver továbbfejlesztett változatát. Ez az új verzió már azt is lehetővé tette, hogy az olvasók ne csak kommenteljék az álomképeket, hanem – egy admin és egy álomlaboros szakember segítségével – módosíthassák is az álomfolyamatot.

Az interaktív álom bejelentése után rögtön másnap huszonnégyezren iratkoztak fel, hogy befolyásolhassák az író álmait. A legtöbben azt szerették volna, ha erotikusakat álmodik, főleg, mert az álomfolyamatból nem lehetett kizárni az explicit pornográf tartalmakat sem. Az olvasók egy kisebb csoportja szívesen látott volna erőszakos jeleneteket is, menekülést, üldözést, verekedést, egy még ennél is kisebb, de azért nem elhanyagolható csoport, mintegy háromezer-ötszázhuszonhét olvasó pedig ételeket és kisállatokat kívánt volna becsempészni az író álmába.

Az álomstimulációra és -ingerkeltésre a labor munkatársa többféle módszert alkalmazott. A hipnagógia szakaszában bizonyos szavakat játszott le az író füle mellett, miközben különféle illatokat permeteztek a légtérbe. Mindeközben az író feleségének alvást kellett szimulálnia, arcán a boldog házasokra jellemző harmóniával, féloldalt kissé hitvese felé fordulva a párnán.

A csütörtöki feliratkozók száma rekordot döntött, mivel a meghirdetett „indián nyár” program szerint az író aznap éjjel szerelmeseket álmodott volna. A levegőt erdőillatú parfümmel fújták tele, az író fülébe egy rejtett fülhallgatón keresztül szexuálisan ingerlő tartalmú üzeneteket suttogott egy női hang, a lepedőt pedig az ágybetétbe rejtett elektromos szálakkal rezegtették. A feliratkozók feszülten várták a kibontakozó jeleneteket. Éjfél körül az álomszkenner már határozott körvonalú képeket mutatott. Az író álmában felkelt, kigombolta a pizsamáját, és valamit megmarkolt. Sokan reménykedtek, hogy talán végre ölni fog, vagy valami erotikus játékra készül, de nem. Az asztalához ment, papírt vett elő.

Mit művel?! – háborogtak a nézők.

Az álomlaboros felerősítette a rejtett suttogást. Fél egykor még mindig nem történt semmi, a követők elégedetlenkedtek. Az író álmában félmeztelenül ült a saját, igazi asztalánál, és írt. Méghozzá kézzel! Hosszan, élvezettel. Órákon át. De ezt már csak a legkitartóbb követők nézték élőben, mert valójában semmi érdekes nem volt benne.

Tartalom

Légörvényben

Hályog

A karóra

Talán Velencére

Ő még csak negyven

Pesto

Advent

Néhány perc

Itt vagyunk

Villamospótló

Hólé

Kánikula

Vízipók

Bödön és botmixer

Piros kabát

Négy pohár whiskey

Álmos vagy?

Mit eszik a flamingó?

Erkélynovella

Az alkonyat hiteles árnyalata

Szalamandra

Selejt

Fényharcos

Szeretnék tőled kérni valamit

Ahonnan látni az eget

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
A borító Nicholas Richter fotójának
felhasználásával készült
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 309 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL