Viszlát, Kolima!
Author: Antoine Senanque
Date: 2025
Description: Sylla Bach az 1956-os forradalom után kísértetként járja Budapest oroszok által szétrombolt utcáit. Egy öreg bolsevik bőrművesnek dolgozik a magyar fővárosban, aki annak idején egy árvaházból vette magához. De ki is ez a nő valójában? Korábban a szibériai Kolima sztálini lágerében a ,,szukagyilkos" nevet ragasztották rá. Kilenc évnyi fogsága alatt a régió aranybányái felett diszponáló, erdélyi származású, kegyetlen Vadas fivérek klánjának tagja lett. Több tucat férfit megölt a lágerben, és beleszeretett egy nőbe, Kaszjába. Végeérhetetlen szerelme, valamint a Vadas fivérek viszálykodása most ar
Publisher: Helikon Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Antoine Sénanque: Adieu Kolima.

Grasset & Fasquelle, Paris, 2025

Copyright © Éditions Grasset & Fasquelle, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Gulyás Adrienn, 2026

Minden jog fenntartva

Micheline-nek

„Elvarázsolt Kolima, tél, zimankó – nyár soha.”

Zekek dala

Kolima

„Hol van ez a csodálatos tábor? A magam idején szívesen eltöltöttem volna ott egy szűk esztendőt, ha többet nem is” – írta Varlam Salamov Alekszandr Szolzsenyicinnek, miután elolvasta az egy szovjet lágerfogoly hétköznapjairól szóló Ivan Gyenyiszovics egy napját.

A sztálini terror két neves hírmondója nem értett egyet.

Szolzsenyicin a Gulágot elátkozott helynek látja, ahol azonban létezett megváltás, Salamov viszont olyan pokolnak, amit úgy találtak ki, hogy ott mindenki menthetetlenül elkárhozzon.

Szolzsenyicin állítólag felajánlotta, hogy írják együtt élete nagy művét, A Gulag szigetvilágot, de Salamov elutasította.

Azt mondják, egy macska miatt mondott nemet a megtisztelő felkérésre. A regény lapjain feltűnik egy jól táplált macska, amiből Salamov azt a következtetést vonta le, hogy nem egyeznek a lágerben szerzett tapasztalataik. Szerinte Ivan Gyenyiszovics macskáját a Kolimán felfalták volna, és az NKVD-sek őrkutyáit leszámítva, egy állat sem maradt volna ott életben.

Ha Szolzsenyicin realista módon írta volna le a lágeréletet, Salamov szerint az adott helyen egy csontváznak kellett volna szerepelnie.

És Szolzsenyicin hibázott, amikor elhallgatott valamit, amit éles szemű olvasója nehezen tudott neki megbocsátani. Volt ugyanis a lágeréletnek egy meghatározó, de eltussolt eleme, ami ugyanolyan mérhetetlen rettegéssel töltötte el, ugyanolyan pusztító hatással volt a foglyokra, mint a bányák, ahol a saját sírjukat ásatták meg velük.

Ezek pedig a klánok voltak, vagyis a rendszerrel a terror fenntartásában együttműködő bűnbandák, akik kifosztották, megalázták, megkínozták és legyilkolták a rabokat.

„Nem értheti meg a lágeréletet az, aki nem tudja, milyen szerepet töltöttek be ott a köztörvényesek. Ezek a bűnözők, az ő kódexük, etikájuk, esztétikájuk rontotta meg minden táborlakó lelkét.”

A macska és a klánok miatt végérvényesen egymásnak feszült a két író. Valójában nem ugyanaz volt a témájuk.

Szolzsenyicin a Gulágról, Salamov a Kolimáról írt, ahol 1937 és 1951 között raboskodott.

A Kolima különleges vidék. Szibéria távol-keleti határán, a világ legvédettebb helye.

Nem hoz mást az emberi életbe, csak sötétséget, hideget és tagadást.

A pokol kapujával ellentétben nem kéri az oda belépőtől, hogy hagyjon fel minden reménnyel. Nem büntet. Közömbös. Nem vesz tudomást az ember jelenlétéről.

Akik megjárták, szenvedéssel és halállal találkoztak, mintha a Kolima követelné az emberáldozatot. A halott testeket azonban nem kebelezi be.

A Kolimán nem bomlanak el a hullák, a testek nem térnek vissza a földbe, hogy az élet körforgását táplálják. A permafroszt nem fogadja be, nem roncsolja, hanem megfagyasztja és kiveti őket magából, nem kér tőlük semmit: mintha eltávolítandó, tisztátalan jégdarabok volnának.

Egyesek szerint a Kolima örömét leli a földjére lépők halálában. Ezért vannak tele a folyói arannyal. Felszítja a föld lakóinak mohóságát, magához csalogatja őket, hogy ott állítsanak maguknak keresztet.

De ezeket a legendákat az aranyásók terjesztik, az egykori rabok tudják: a Kolimának nincs akarata, sem érzései.

A semmi földje.

I.

1957. április 4.

Magadan, Kolima fővárosa

Kit érdekelnek a gyerekek…

Vadas Pál a kátyús utat nézte, amely Jakutföldig szinte nyílegyenesen szeli át a fagyos síkságot a tar dombok között. Kilométerei a Kolima földjébe valaha vetett magokból, rabok vér- és verejtékcseppjeiből sarjadtak, ahogy minden más: szeretett városa, Magadan és ez az út, aszfalt, kőtörmelék és az alapzatot erősítő emberi maradványok masszív rétegződése. A volt rabok, akik ismerték a történetét, „csontok útjának” nevezték. Vadas Pálnak az arany útja volt.

A fiai fel sem fogják, milyen értékes ez a kietlen, zord vidék. Ide sem látogatnak: a fagy és a sarkvidéki éjszakák otthonaik és fenséget nem ismerő életük korlátolt kényelmébe szorították vissza őket. Moszkvából ezt a vidéket fejletlen keleti területnek látják, ahová az elítélteket és az aranybányákban gürcölő rabszolgákat száműzik.

Egyik fia sem örökölte az ő mindennemű melegségnek ellenálló, fagyos lelki alkatát. Ő lélekben kolimai, és annak rendje-módja szerint él. Küzd.

Kit érdekelnek a gyerekek? Nem váltották be a hozzájuk fűzött reményeket, de ha valamilyen szerencsétlen véletlen folytán erre rácáfolnának, meg kéne szabadulnia tőlük.

Nem vár szeretetet a családjától. A legerősebb magyar klán vezére. Úgy nevelte az utódait, ahogy Erdélyben szokás, beléjük verte az alapértékeket: a klánhoz való hűséget és a tagok iránti feltétlen lojalitást. Az érzelmeknek soha nem látta szükségét. Sem a többiek, sem a maga számára. Valaha volt cseppfolyós érzéseik jégbe fagytak a Kolimán. Barátság, szerelem, emberség, minden, ami Vadas Pál szemében mulandónak számított, megkeményedett és ízzé-porrá tört a bányákba vezető utak fagyos földjén. Ebből is látszik, hogy az érzelmek nem bírják a szélsőséges körülményeket. Pedig ott kezdődik az igazi élet. Ahol a minden másnál keményebb, érdesebb, barátságtalanabb szibériai föld véget ér. Ahol keményebbek a fagyok, mint az Északi-sarkon, elviselhetetlenebb a szenvedés és az abszurditás érzése felkavaróbb, mint bárhol másutt.

Vadas Pál szemében az élt, aki nem riadt vissza a magány szélsőséges formáitól, túlélte ezt a magányt, és képes volt az ürességet szemlélni.

A többiek nem érdemelnek semmit.

Magadan száraz levegőjétől kiszáradt a szája. A testőrét maga mögött hagyva, sétált egy kicsit a néptelen úton. Itt nem kellett egyébtől tartania, mint az ajkára jegecesedő párás hidegtől.

Aztán visszament a kikötő fölött épülő, majdnem kész, kilences lakóházba, és gyertyát gyújtott a kis lámpásba, amit az egyik embere készített a szobájába.

1940-ben ezen a napon, április negyedikén halt meg a felesége tüdőgyulladásban Magadánban, amikor a penicillin még nem jutott el Kolimáig.

Nem érzett semmit. Feleséget mindig a klán választott, és senkit nem gyászoltak sokáig, de neki csak az az egy volt; járt neki annyi, hogy egy pillanatra elidőzzön egy kis lámpásban égő lángon.

Öt éve nagyot fordult a sorsa, olyan hatalomra tett szert, amilyenre addig a klánban senki. Az arany árfolyamának emelkedésével és a Jakutföldön nyitott, többtucatnyi bányával megsokszorozta vagyonát és befolyását: kiemelkedett az alvilágból, politikai és gazdasági befolyásra tett szert a környéken. Ez hízelgett a büszkeségének. De Vadas Pál szívét nem csak a hatalom és az elismertség dobogtatta meg. Volt egy mélyen titkolt, leküzdhetetlen vágya. Leplezett, égető bosszúvágy, amely megmételyezte a gondolatait, és fel tudta volna emészteni minden testi erejét. Más természetű bosszú, mint amilyet a klánháborúkból ismert. Ezt egy tőrdöféssel nem lehetett kielégíteni.

Ki kellett várni az idejét. És a bosszú ideje három hónappal azelőtt, a Kolimától messze végre elérkezett: Budapesten, a szovjet tankokkal eltiport forradalom hamvain. Nem a magyar nemzet sorsa érdekelte Vadas Pált. Megvetette a népfelkeléseket. Oroszország megnyerte a háborút, és meghódította Kelet-Európát. Engedelmességet és hálát érdemelt. Nem egy maroknyi tanulatlan munkás és lánglelkű egyetemista fogja megrendíteni a területét és az ő klánja érdekeit védelmező nagy nemzet nyugalmát. 1945-ben Sztálin felszabadította Magyarországot a náci uralom alól, majd létrehozott egy szovjetbarát kommunista rezsimet, és a keleti blokk egyik csatlósává tette az országot. Azóta ami nem kommunista, az fasiszta. Különösen a szabadság, amiért a magyar fiatalok néhány napig a vérükkel harcoltak.

De ez lényegtelen. Vadas Pálnak ez a kis háború csak egy szürke téli nap díszlete volt, ami közelebb vitte a terve megvalósításához. 1957. január elsején ugyanis Budapest külső kerületében kinyílt egy börtön kapuja, és kilépett rajta egy férfi, aki kilenc éve ott tengődött. Az ő átkozott fivére.

Rabruhások

Budapest, 1956. december 31.

Gyűjtőfogház

Étkezések után felhangzott a sípszó. Tíz percük volt elhagyni az ebédlőt. Lázár nézte, ahogy az első csíkos ruhások felállnak, a sietősebbek vizelni indulnak, mielőtt visszatérnek a celláikba, a többiek a padnál ácsorognak, és a maradékot eszegetik a csajkájukból.

A többiek… nehéz különbséget tenni köztük. Az ő részlegükön csak nagyidősök voltak, mindenki nagyjából egyformán nézett ki. Tíz év megteszi a hatását, gondolta Lázár. Megporosodik az arcuk. Mintha vastag viaszréteg tapadna rájuk a Gyűjtőben.

Mellette Miklós szintén az étkezőt pásztázta két dimenzióban, mert csak az egyik szemével látott; nem veszített vele sokat. A második sípszóra a csíkosok mind megmozdultak, és sorba álltak. Lázár és Miklós ülve maradt.

Aki húzta az időt, szöges gumibotot kapott, mert könnyen eljárt az őrök keze, de a két idős férfit békén hagyták. Ártalmatlan, régi bútordaraboknak tűntek. Ha egy buzgó újonc harmadszor is rájuk sípolt, a kollégái leintették, és nem kezdte újra. A börtön falain belül senki nem volt olyan ostoba, hogy ujjat húzzon Vadas Lázárral vagy a zárkatársával.

Letették az asztalra az evőeszközüket, és felhajtották a vizüket. A mozdulataik is egyformák voltak. Miklós csak a felét ette meg az adagjának.

– Nem vagy éhes?

– Nem.

A Gyűjtő a tizedik kerületben, a Kozma utcai temető tövében volt. Gránitszürke kőtömegével túlméretezett síremlékhez hasonlított. A temetőből rothadó hullaszag áradt. Novemberben a szovjet tankok érkezése előtt, amikor úgy tűnt, hogy a felkelők nyerésre állnak, az egyetemisták kiszabadítottak több száz politikai foglyot. A köztörvényesek maradtak a zárkáikban. Hiába lármáztak napokig. Akkor egyszer a kommunista börtönökben a politikai foglyoknak jobban ment a soruk, mint a bűnözőknek. A megüresedett cellák azóta újra megteltek.

A börtönépület négy szárnyának széles folyosói kerengőszerű pontban futottak össze. A folyosókon lévő cellákat acélajtók választották el a kerengőtől és az őrszobáktól. A falak meszelése alól itt-ott előtűntek az épület gránitkövei. A zárkák kukucskálónyílásán át pedig ugyanazt lehetett látni: csíkos rabruhákat az egymás fölé helyezett priccseken.

Vadas Lázár utolsó napja a Gyűjtőben. 1948-ban nem alaptalanul kilenc év letöltendő börtönre ítélték emberölésért, nem kapott kegyelmet, és legkorábban 1957. január elsején szabadulhatott.

A holmija össze volt csomagolva. Miklós, a cellatársa kezet mosott. Azóta lett olyan kényes a tisztaságra, amióta elhatalmasodott rajta a cukorbetegsége – a Gyűjtőfogháznak köszönhette mindkettőt. Az orvos állította, hogy a kettőnek semmi köze egymáshoz. Miklós azonban tudta, hogy ha megy föl a cukra, eszelősen mossa a kezét, óránként akár hússzor is, szinte ledörzsöli róla a bőrt. Olyankor bekattan az agyában valami.

Gondosan leitatta a vizet az ujjairól, aztán kivette és fertőtlenítette az üvegszemét. Az oroszok elleni komarowi csatában, 1914 augusztusában elkapott egy fertőzést, amitől elgennyedt és később kifolyt az egyik szeme.

Arcát az ablak gyanánt szolgáló réshez nyomta, és tátongó szemüregét odatartotta a város beáramló levegőjének. A részlegükkel átellenben egy brigád a másik szárny felújításán dolgozott, nagy kalapácsokkal verték szét a cellák falát.

Mögötte Lázár pakolgatott. Leakasztotta a priccse fölé szögelt, Pokrovi Szüzet ábrázoló kis ikont. Mária a köpenyével oltalmazza a népet. Lázár soha nem imádkozott hozzá, de a Szűz minden bizonnyal vigyázott rá, hiszen életben volt. Kérdőn nézett a társára.

– Elviheted – mondta Miklós.

Lázár némi gondolkodás után visszaakasztotta az ikont a falra.

Késő éjszaka volt. Idővel hozzászoktak, hogy az asztmások rohamai, az őrök folyosókon visszhangzó, andalító csizmakopogása és hajnalban a rémeket álmodók jajveszékeléseit kísérő szitokáradat között mikor lelhetnek némi csendre. Ha Lázár a zajra panaszkodott, Miklós azt tanácsolta, figyeljen inkább a belső csendre.

– Milyen belső csendre? – kérdezte olyankor, de nem kapott rá választ.

Lázár végül arra jutott, hogy Miklós az elhatalmasodó süketségének köszönheti, hogy nem hallja a zajt. Nem kérdezősködött tovább.

De Lázár tévedett, mert a belső csendet csak egy nagyon is éles fül képes meghallani.

Jó ideje nyugovóra tértek. Mindegyikük tudta, hogy a másik nem alszik. De nem siettek sehová. Az idő, mint egy pók, szőtte tovább hálóját. Miklós szerint hagyni kell. Legalább fennakadnak rajta a börtönben végzetes gondolatok, mint a remény és a boldog emlékek.

– Tudod, hány éjszakát töltöttünk együtt? – kérdezte Miklós.

– Nem.

– Háromezer-kétszáznyolcvannégyet. Össze is fekhettünk volna, akkor gyorsabban telt volna az idő.

– Most ajánlkozol fel, mielőtt elmegyek?

Miklós felült az ágyán.

– Tudod, hogy kéne mérni a sitten töltött időt? Ahogy a kutyák korát mérik: minden évet meg kéne szorozni héttel. Így kéne számolni, hogy ki hány évet kap. A letöltendő időt valójában többnek érzi az ember.

Lázár fölkelt, és a mécseshez ment. Miklós odadobta neki a dohányzacskót, amit az őrök nem mertek tőlük elkobozni. Lázár sodort két cigarettát. Az egyiket átnyújtotta a társának. Miklós az ujja között szorongatta, de nem emelte a szájához. A cigaretta parázsló vége remegett a sötétben.

– Mi bajod?

– Semmi.

– Kihozlak innen, amint lehet.

– Kihozol… Mi a fenéhez kezdek odakint? – vetette oda Miklós keserűen. – Nem ismerek senkit. Rám csak a halottak várnak, meg rád is: olyan leszel odakint, mint egy kísértet. Meg aztán…

– Meg aztán?

– Itt vannak az oroszok.

– Miért, a nácikat jobban szeretted?

– Jobban – vágta rá Miklós.

– Ez furán hangzik egy zsidó szájából.

– A nácik ki akartak irtani, az oroszok szolgasorba taszítanak. Inkább a nácik.

A börtön szirénája hatkor ébresztette a rabokat. Lázár figyelte, ahogy Miklós elszántan mossa a kezét. Kilenc éve ezzel az emberrel osztja meg élete minden percét. Holnap először nélküle fog ébredni. Miklós azt hitte, hogy alszik, és a lehető leghalkabban folyatta a vizet. Lassú, megfontolt volt minden mozdulata, nem akart zajt ütni. A magyar zsidó veterán finom ember volt. És Vadas Lázár sorsa az ő agyonszappanozott kezében nyugodott.

Nyílt a cella kémlelőablaka. Egy rab beadta a kávét és a kenyéradagjukat. Egy másik kocsin tolta a gyógyszereket; az őr, aki kísérte, elvett róla egy számozott tasakot:

– Itt az inzulinod, Miklós.

Megvárták, amíg becsukódik a kémlelőablak, és a léptek eltávolodnak. Miklós felhúzta a rabruha ujját, és az inzulin harmadát a bőre alá fecskendezte. Közben Lázár elővett az ajtó vasalása mellett, a fal tövébe vájt rejtekhelyről egy háromnegyedéig telt, alul öblösödő üvegcsét. Óvatosan kihúzta a dugóját, belenyomta a maradék inzulint, és visszazárta az üveget. Harminc adag gyűlhetett össze benne. Visszatette az inzulint a helyére, és a vájatot eltakarta egy vastag szövetdarabbal.

Lázár teljesen fölöslegesen elismételte, amit mindennap elmond azóta, hogy elkezdték gyűjteni az inzulint az üvegcsébe:

– Még meggondolhatod magad.

Miklós megvonta a vállát.

– És mire mész odakint azzal, ha én meggondolom magam?

Lázár hallgatott. Miklósnak igaza volt. Szüksége van rá. Nem elég kijutni a börtönből, bosszút kell állnia, mielőtt őt intézik el. És Miklós kezében vannak a túlélését biztosító lapok.

– Megütheted a bokádat – próbált ellenkezni.

Miklós felsóhajtott:

– Feltettem neked egyszer egy kérdést…

Lázár minden idegszálával a társára figyelt. Minden szó számított.

– Mire való a baráti kötelék? Emlékszel?

Lázár mosolyogva bólintott:

– Hogy megfojtsd vele a barátodat.

Hamarosan kattan a zár. Lázár át akart élni minden percet. Azon kapta magát, hogy lassítaná az idő múlását. Miklós nem tud róla, de van odakint valaki, aki a szabadulását várja. Egy számára fontos nő. Még nem sejti, hogy az útjaik ismét keresztezik egymást. Az ő emléke segítette át a rabság évein. Ha rá gondolt, mindig egy régi dal járt az eszében. Ez az egyetlen, amit megosztott róla Miklóssal, mert félt, hogy az egymás elől titkolt reménytelenség óráiban egyszer csak nem emlékszik többé rá.

A nő gyűlöli valamiért, amiről nem ő tehet. Nem számít. Ha meg kell halnia, Vadas Lázár az ő keze által akar távozni az élők sorából.

A szószátyár

Budapest, 1957. január 1.

Krisztinaváros

„Boldog új évet minden halottnak!”

A felirat még friss volt, a vörös festék lecsöpögött a ködbe burkolódzó Szent Katalin-templom oromzatán. A városban fojtogató olaj-, égettgumi-szag és szokatlan, poshadt bűz terjengett, de nem a Duna felől. Minden ilyen szagot árasztott. A pincék sűrű kipárolgása megült a város fölött, napok óta nem fújt tisztító szél. A járókelők zsebkendőt fogtak az orruk elé.

Pedig a Tabánban otthonosan hatottak a penetráns bűzök, senki nem ágált ellenük. A tímárok a középkor óta ott vizelték tele cserzőhordóikat, hogy a bőröket puhítsák. A műhelyeket felszámolták, de a bűzük kitartott, nem lehetett elűzni. Ellenállt a kokszgyárak kormos esőjének és a kellemetlen szagnak, amelyet az elhagyott városrészek illegális szeméttelepei és a felkelés óta ürítetlen, hatalmas pöcegödrök árasztottak.

A cserzőműhelyek eltűntek, de a Gellért-hegy és a Vár-hegy közé ékelődő Krisztinaváros utcácskáinak piszkos homlokzatai mögött bőrkereskedések, a pincéikben műhelyek rejtőztek.

A bejáratok fölött lógó cégérekkel már senki nem törődött: a folyó párás levegőjétől óhatatlanul megrozsdásodtak.

Az egyik ilyen cégtáblán itt-ott lepattogzott felirat: „Varlam”; a fölé festett vörös csillagot lekaparta egy diák az 1956-os lázongások első napjaiban.

A nyitott ajtó előtt irhakabátok lógtak. Sötét, hátra nyúló üzlethelyiség végében plafonról lógó, csupasz villanykörtékkel gyéren megvilágított munkaasztal. Az asztalnál egy iparos tette a dolgát. Hajlott hátú, kopaszodó, lepusztult hatvanas férfi, sötét karikákkal a szeme alatt: Varlam jelentéktelen ember volt.

Bőrművesként dolgozott. Az a szóbeszéd járta, hogy a Kaukázusból származott, az apja mészáros volt. Évekig élt Szibériában, ki tudja, miből. A környék régi lakói kiközösítették, és kerülték koldus kinézetű szomszédjukat, a gyerekeiket nem engedték a közelébe sem.

Az öreg folyamatosan vodkában ázó agyában ugyanaz a történet futott végtelenítve. Élkommunistaként és a kaukázusi bűnbandák pribékjeként a polgárháborúban bankokat rabolt ki, hogy Lenin kasszáját gazdagítsa, de nem volt elég keményszívű. Emiatt nem tudott magasabbra törni a bolsevik párton belül. A barátai mind komisszárok, aztán káderok lettek. De Varlam, a szószátyár, Varlam maradt.

Viszont a párt hálátlanságának köszönhette, hogy még élt, mert a sorból kilógó fejek szükségszerűen porba hullottak. A nagy tisztogatásokat megúszta anélkül, hogy szeplőtlenül marxista szívében kétely ébredt volna. Kikezdhetetlen hűségének jutalmaképp a háború első éveiben egy komisszár munkatáborba küldte a Kolimára, ahol meg kellett volna halnia.

Az elsők közt volt a csatasorban 1944-ben a németek elleni, utolsó nagy belorusz offenzíváknál, a Vörös Hadsereg ugyanis ágyútölteléknek használta a politikai foglyokat. Az NKVD, a szovjet titkosrendőrség géppuskákat állíttatott a tűzvonal mögé, hogy aki feladná a harcot, rögtön lőjék agyon. Varlam állítása szerint 1945-ben részt vett Budapest felszabadításában, és kaukázusi magyarnak vallotta magát. A Szent Oroszország iránt érzett hódolatát Szent Vodkájának rótta le, és Sztálin-imádata romolhatatlan volt, ami kevéssé haragtartó természetről árulkodott.

Varlam szerint a „Vezért” elárulták a saját emberei, ő maga mit sem tudott a nevében elkövetett borzalmakról. Egykori megpróbáltatásairól nem panaszkodott, rossz emlékei árván lötykölődtek ide-oda az agyában. Neki semmi köze a múltjához, mondogatta, és bölcselkedve kijelentette a szavára mindig figyelmező vodkásüvegnek, hogy az ember soha nem egyvalaki. Ugyanabban a testben, egyazon életben különböző egyének váltják egymást anélkül, hogy ismerné egyik a másikát, és bármivel is el kéne számolniuk egymásnak.

Varlam hitt a lélekvándorlásban. Meg volt győződve róla, hogy különböző életekben és formákban öltött már testet. Kifogyhatatlan volt a történetekből, ha az előző életeire emlékezett. Volt már férfi, nő, gyerek, fa, virág és mindenféle állat. Az emlékezete őrizte a különféle létformákban szerzett tapasztalatai homályos lenyomatát. Ha el volt ragadtatva egy táj látványától vagy a parkban egy pillangótól, elmélázva mormogott maga elé: „nahát, milyen ismerős!”

Még a csótányok is annak tűntek. Az egykori lágerlakók, akik látták ebben a formájában, ezen persze nem csodálkoztak: hiszen együtt éltek, ismerős lényként futkározott a lábuk alatt. Akármilyen alantas formában is, az élet ismerős volt Varlam számára.

Minőségi bőrárujáért kitüntette a Párt központi irodája. Azóta nagy hazafi lett, bár egy csepp magyar vér sem folyt grúz ereiben.

Segédeinek a pinceműhelyből kifelé menet a magyar himnuszt kellett énekelniük, miután meghajoltak Sztálin vörös szaténszalagra hímzett szavai előtt. Az ajtó fölött ugyanaz a felirat lógott, mint a gyárak falain: „Nálunk a munka becsület és dicsőség dolga.”

A Vezér emlékére „Bátornak” nevezte el a műhelyben lakó patkányt is, amiért olyan hősiesen, vérével védte a területét rokonai, a fekete vízi patkányok ellen.

Varlam a kolimai időkből őrzött egy eltört hőmérőt, amely állandóan mínusz negyvenkilenc fokot mutatott, mert annak idején egy zek ököllel belevágott. Mínusz negyvenkilenc fok alatt ugyanis felmentették a foglyokat a munka alól. A hőmérő őrizte minden fagyhalálra ítélt reménykedő pillantásának súlyát, hogy legalább egy fokkal kevesebbet mutasson. Mínusz ötven fok volt az istenség neve, amit mindenki imába foglalt, hogy mentse meg őket a fagyos bányákban rájuk váró haláltól.

A háború idején a Vezér úgy ítélte meg, hogy e fölött a hőmérséklet fölött dolgozni kell. De mínusz ötven fokban minden testváladék megfagy. A nyál, a könny, a vizelet. Egyesek szerint Sztálin utasítására hígították a higanyt, hogy lassabban menjen lefelé a hőmérő szála. Mások szerint a kolimai hideg szándékosan állt meg a mínusz negyvenkilenc fok határán, hogy megmutassa, milyen természetesen együtt lehet működni a Dalsztrojjal: lám, még az éghajlat is támogatja a párt erőfeszítéseit.

Varlam csak egy-két téli reggelen látta a hőmérő higanyszálát a túlélést áhítók tekintetének súlyától mínusz negyvenkilenc fok alá süllyedni. Soha a szellem hatalmát nem érezte olyan kézzelfoghatónak, mint amikor a higanyszál piros végpontja elérte a szent számot, és soha olyan tehetetlennek, mint amikor a hőmérő nem akaródzott kevesebbet mutatni. Érezte, hogy nem csak a higanyszál volt a hibás, és ezen a rejtélyen gyakran eltűnődött a törött hőmérőt nézegetve.

Tartalom

Kolima

I.

Rabruhások

A szószátyár

Egy nő

Rend

A Sztálin-harckocsi

Sugárzó szépség

Szabadulás

Inzulin

II.

Vellum

Az ígéret

Őrjárat

Védeni

Az árva

Sérelmek

A tőr íze

A Megtörhetetlen

Vadas

A figyelmeztetés

Nyomozás

III.

A varrónő

Afantázia

Oszkár esete

Szív

A pecsétgyűrű

A Nagy Kelet

Szukák

Névtelen halottak gyermeke

Adott szó

IV.

Kijev

Távoli-barlangok

Jakutok

A körhintás

Unikornis

Harc

Az ismeretlen

Forró kezek

Városligeti lobogók

Merlin

Öltések

Marionett

Sebezd meg!

Szépség

Nagant

Búcsú

V.

Egybeesés

A koldus

Gladiátorok

Tamás

Életveszély

Kései gyógyulás

Régi ügyek

Információcsere

Márciuska

Egyezség

VI.

A levél

Milosért

Egy másik nő

Harangtorony

Stefán testvér

Feltámadás

Régi ösztön

Újra a klán élén

VII.

Rendrakás

Találkozunk Magadánban

Elegancia

Pince

Vissza Magadánba

Szemet hunyni

Szemtől szembe

Egyes szám

Igazságtétel

Őszintén megbocsátani

Büntetés

Gyorsan és soha

Felhasznált művek

Köszönet

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Borítótervező Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 776 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License