A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lundy Bancroft: Why Does He Do That?

The Berkley Publishing Group, Published by the Penguin Group, New York, 2003

This edition published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Jelen mű magyar nyelvű kiadása a NANE Nők a Nőkért Együtt az Erőszak Ellen Egyesülettel együttműködésben valósult meg.

Fordította: Cserháti Éva és Rédai Dorottya

A fordítás a budapesti Svájci Nagykövetség támogatásával készült.

Copyright © 2002 by Lundy Bancroft

Hungarian translation © Cserháti Éva és Rédai Dorottya, 2022

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Wéber Krisztina

ISBN 978-963-566-401-6

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZÓHASZNÁLATRÓL

BEVEZETŐ

ELSŐ RÉSZ

A REJTÉLY

TÉVHITEK

A BÁNTALMAZÓ GONDOLKODÁSMÓD

A BÁNTALMAZÓ FÉRFI TÍPUSAI

MÁSODIK RÉSZ

HOGYAN KEZDŐDIK A BÁNTALMAZÁS?

A BÁNTALMAZÓ FÉRFI A HÉTKÖZNAPOKBAN

A BÁNTALMAZÓ FÉRFI ÉS A SZEX

A BÁNTALMAZÓ FÉRFI ÉS A SZENVEDÉLYBETEGSÉGEK

A BÁNTALMAZÓ FÉRFI ÉS A SZAKÍTÁS

HARMADIK RÉSZ

A BÁNTALMAZÓ FÉRFI MINT SZÜLŐ

A BÁNTALMAZÓ FÉRFI ÉS SZÖVETSÉGESEI

A BÁNTALMAZÓ FÉRFI ÉS AZ IGAZSÁGSZOLGÁLTATÁS

NEGYEDIK RÉSZ

HOGYAN LESZ VALAKIBŐL BÁNTALMAZÓ?

A VÁLTOZÁS FOLYAMATA

HOGYAN TEREMTSÜNK BÁNTALMAZÁS NÉLKÜLI VILÁGOT?

HOVÁ FORDULHATNAK A CSALÁDON BELÜLI ERŐSZAK ÁLDOZATAI?

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

Annak az ezer meg ezer bátor nőnek – sokan közülük maguk is bántalmazás túlélői –, akik elindították és ma is harcolnak a nők elleni erőszak megszüntetéséért, és azoknak a férfiaknak, akik szövetségeseik lettek ebben a küzdelemben.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Az úton, amely a bántalmazó férfiak viselkedésének és mentalitásának megértéséhez vezetett, nagyon sok tanítóm volt. Mielőtt megnevezném őket, szeretnék köszönetet mondani annak a több száz nőnek, bántalmazó ügyfeleim partnereinek és volt partnereinek, akik megosztották velem történetüket, és rávilágítottak azokra a tagadásokra és torzításokra, amelyek bántalmazó ügyfeleim beszámolóit jellemezték. Legfontosabb tanítómestereim a bántalmazások túlélői voltak; ha jobban odafigyelnénk a mondanivalójukra, és ha a bántalmazók és szövetségeseik szavait kevesebbre tartanánk, hamarosan már nem lenne helye a világon annak a krónikus bántalmazásnak, amely ma oly sok nőnek jut osztályrészül párkapcsolatában.

Kollégáim a korai évekből az Emerge-nél kiemelt felelősséggel bírtak abban, hogy arra az útra léptem, amely mára idáig vezetett: David Adams, Susan Cayouette, Ted German, Magueye Seck, Chuck Turner, Charlene Allen és Jim Ptacek. Amellett, hogy mek-kora öröm volt velük dolgozni, ez a csoport nélkülözhetetlen intellektuális támogatást és ösztönzést biztosított számomra; remélem, hogy sikerült kellő mértékben viszonoznom azt, amit tőlük kaptam.

Hasonló fontossággal bír a bántalmazók működésének megértése, valamint a bántalmazás partnerekre és gyerekekre gyakorolt hatása szempontjából az életemben Carole Sousa, aki egyszerre tanított minket és segített megőrizni tisztánlátásunkat. Vakfoltjaink kritikája gyakran bosszantó volt, többnyire azért, mert pontosan a közepébe talált. Rajta kívül nincs más olyan ember, akinek annyit köszönhetek abból, amit e lapokon megosztok. Meg kell köszönnöm Carole-nak azt is, hogy nagylelkűen átolvasta és − mint mindig − fontos megjegyzésekkel látta el a kéziratot. Javaslatai jelentősen hozzájárultak e könyv tartalmának erősödéséhez.

További fontos hatások értek az erőszakos és uralkodni vágyó férfiak és az általuk végzett pusztítás megismerésében Lonna Davis, Pam Whitney, Isa Woldeguiorguis, Susan Schechter, Sarah Buel, Jim Hardeman, Janet Fender és Brenda Lopez részéről. Sokaknak hálás vagyok azért, hogy támogattak és bátorítottak abban, hogy minél több tudással gazdagodjam a bántalmazás és elnyomás témájában: ők Jeff Edleson, Claire Renzetti, Jackson Katz, Peter Jaffe, Barbara Hart, Bonnie Zimmer, Elaine Alpert, Joan Zorza, Jennifer Juhler, Stephanie Eisenstat, Range Hutson, Scott Harshbarger és Maureen Sheeran. Kate O’Kane csodálatos és megnyugtató helyet biztosított számomra az íráshoz.

Fontos elismernem azt is, hogy nagyon sokat tanultam az ügyfeleimtől is az évek során, de nem tartanám rendjénvalónak, hogy megköszönjem ezt a tanulási lehetőséget, hiszen az általuk elkövetett bántalmazás nélkül erre a könyvre nem lenne szükség.

Hálás vagyok a személyes és szakmai támogatás ötvözetéért, amelyet Gillian Andrews, Carlene Pavlos, Jay Silverman, Steve Holmes, Catherine Benedict, Gail Dines, Carrie Cuthbert és Kim Slote nyújtottak az évek során. Gillian és Gail évekig kapacitáltak, hogy írjam meg ezt a könyvet, és az, hogy végül elkészült, nagyban köszönhető annak, hogy nem adták fel a győzködésemet; Gillian ezenkívül hasznos és fontos megjegyzésekkel, javaslatokkal is ellátta a kéziratot. A családomnak is köszönettel tartozom, akik szeretetteljesek, támogatóak (és toleránsak) voltak a sok időt felemésztő és néha stresszterhes írási folyamat során; szeretlek titeket, és nem tudom szavakba foglalni a hálámat, amiért együtt lehetek veletek.

Nagy hálával tartozom ügynökömnek, Wendy Shermannak, aki nemcsak otthont talált e könyvnek, de alapvető szerepet játszott a könyv koncepciójának kialakításában. Egyetlen író se kívánhat nála jobbat. Köszönetem Deb Futternek a Doubleday kiadónál, aki bemutatott Wendynek. Jeremy Katz, a Putnam kiadó szerkesztője rendíthetetlenül hitt ebben a projektben a kezdetektől, és több szorongással és hezitálással teli pillanaton átsegített. Jeremy dolga volt, hogy a tetemes mennyiségű szöveget, amelyet én ráborítottam, értelmezhető egésszé formálja. Szeretném megköszönni a Putnam kiadó munkatársainak is, hogy részt vettek a könyv kialakításában: köszönöm a segítséget AnnMarie Harrisnek, Denise Silvestrónak, Marilyn Ducksworthnek és Brenda Goldbergnek.

Végezetül szeretném hálámat kifejezni három embernek, akik bár nem ismernek engem, mégis komoly inspirációt jelentettek számomra a munka során: Bruce Cockburn, Mercedes Sosa és Linda Hogan. Talán egyszer még találkozunk.

Lundy Bancroft

A SZÓHASZNÁLATRÓL

Ebben a könyvben az erőszakos és uralkodni akaró férfiakra a legtöbb esetben a bántalmazó férfi vagy bántalmazó kifejezést használom. Azért választottam ezt, hogy olvasmányosabb legyen a könyv, nem azért, mert azt hinném, hogy minden férfi bántalmazó, akinél megjelennek erőszakos és uralkodásra törő viselkedésformák. Kellett találnom egy egyszerű szót, amelyet használhatok azokra a férfiakra, akik rendszeresen semmibe veszik, irányítják, sértegetik vagy lenézik partnerüket, akár alkalmaznak szóbeli bántalmazást, fizikai erőszakot vagy szexuális kényszert, akár nem. Ezek a viselkedésformák mind súlyos nyomot hagynak a nő életén, ami könnyen oda vezet, hogy a nő össze lesz zavarodva, depressziós lesz, szorong vagy fél. Ha az ön partnere nem bántalmazó, meg fogja látni, hogy a következő oldalakon leírtak nagy része segíteni fog mindkettőjüknek tisztázni, mi a gond a párkapcsolatukban, és milyen lépéseket tehetnek meg, hogy örömtelibb, támogatóbb és bensőségesebb kapcsolatot alakítsanak ki. Ha nem tudja eldönteni, hogy a partnere viselkedése nevezhető-e bántalmazónak vagy sem, akkor olvassa el az ötödik fejezetet, ami segíteni fog a megkülönböztetésben.

Ugyanakkor ne feledje, ha partnere viselkedésére nem is illik a bántalmazás kifejezés, annak akkor is lehet önre komoly hatása. A partnere részéről tapasztalt mindenfajta kényszerítés és a tisztelet hiánya súlyos probléma. Az uralkodni akaró férfiak viselkedése széles skálán helyezkedik el: egyesek csak néhány technikát alkalmaznak a könyvben leírtak közül, mások majdnem az összeset. Hozzáállásuk alapján is széles a paletta: vannak, akik hajlandóak elfogadni a szembesítést, és igyekeznek változtatni a viselkedésükön, de vannak, akiket a nő nézőpontja egy cseppet sem érdekel, úgy érzik, teljesen igazuk van, és megtorolják, ha a nő megpróbál kiállni magáért. (Ahogy azt látni fogjuk az ötödik fejezetben, abból lehet a legjobban megállapítani, milyen mélyen gyökeredzik a férfi zsarnoki viselkedése, hogy miként fog reagálni, amikor ön elkezdi követelni a jobb bánásmódot. Ha a férfi elismeri az ön sérelmeit és lépéseket tesz, hogy megváltozzon, akkor rózsásabbnak tetszik a jövő.) Szintén nagyon eltérő lehet egyénenként, hogy a bántalmazó mennyire mutatja ki a dühét, ami azonban keveset árul el arról, hogy lelkileg mennyire romboló, vagy hogy mennyire kész megváltozni.

A bántalmazóra gyakran a férfi szóval utalok, a bántalmazott partnerre pedig a nőt használom. Azért, mert ez írja le a legpontosabban azon párkapcsolatok többségét, ahol a hatalommal visszaélnek. Ugyanakkor a bántalmazás elterjedt probléma a leszbikus és meleg párok között is. A könyvben leírtak nagy része igaz azonos neműek párkapcsolatára is.

BEVEZETŐ

Tizenöt éve dolgozom erőszakos és uralkodni akaró férfiakkal mint csoportvezető, igazságügyi szakértő és bírósági esetelemző, és meglehetősen nagy tudásanyagot gyűjtöttem össze a kétezer vagy annál is több esetből, amivel idáig találkoztam. Megtanultam felismerni a bántalmazás és az uralkodni akarás korai jeleit, melyekre a nő figyelhet a kapcsolat elején. Megtanultam, hogy mit is mond valójában az uralkodni akaró férfi, milyen jelentés rejtőzik a szavai mögött. Megtanultam felismerni annak jelét, ha a szóbeli és lelki bántalmazás a fizikai erőszak felé halad. Rájöttem, hogyan lehet megkülönböztetni az olyan bántalmazókat, akik csak színlelik a változást, azoktól, akik valóban dolgoznak rajta. És azt is megtanultam, hogy a bántalmazásnak meglepően kevés köze van ahhoz, hogy egy férfi hogyan érez – ügyfeleim érzelmi tapasztalatai elég kevéssé különböznek a nem bántalmazó férfiakétól –, hanem arról szól, hogyan gondolkodik. A válasz a fejében keresendő.

Bármennyire is örülök annak, hogy lehetőségem nyílt megszerezni ezt a tudást, nem én vagyok az, akinek a leginkább szüksége van rá. A bántalmazók viselkedésének és gondolkodásmódjának ismerete legfőképpen a nők javára válik, ők látják hasznát annak, amit összeszedtem, hogy képesek legyenek felismerni, ha ellenőrzés alatt tartják vagy alábecsülik őket egy kapcsolatban, megtalálni a módját, hogyan szabaduljanak meg a bántalmazástól, és megtanulni, hogyan kerüljék el legközelebb, hogy egy bántalmazó, rajtuk uralkodni akaró vagy őket tárgyként használó férfival kezdjenek párkapcsolatot. Ennek a könyvnek az a célja, hogy megtanítsa a nőknek, hogyan védjék meg magukat fizikailag és lelkileg az erőszakos és uralkodni akaró férfiaktól.

Amikor a könyv megírására készültem, először listát állítottam össze abból a huszonegy kérdésből, amit a nők a leggyakrabban tesznek fel bántalmazó partnerükkel kapcsolatban, mint például:

„Őszintén sajnálja, hogy bántott?”

„Miért áll mellé olyan sok közös barátunk?”

„Egy nap majd meg fog ütni?”

És ehhez hasonló kérdések. Ezen aggodalmak köré építettem fel a szöveget, hogy a nők gyorsan és biztosan megtalálják az információt, amire szükségük van. A könyvben meg fogja találni ezt a huszonegy kérdést kiemelve. Esetleg fusson át most a könyvön, hogy lássa, hol tárgyalom az ön számára legsürgetőbb kérdéseket.

Másik célom, hogy minden nőnek segítséget nyújtsak, aki szenved attól, ahogyan partnere bánik vele, függetlenül attól, milyen címkével illeti a férfit. Az uralkodás és a bántalmazás erős szavak, és lehet, hogy úgy érzi, nem illenek az ön helyzetére. A bántalmazó szót használom azokra a férfiakra, akik az uralkodásra törő, lenéző vagy megfélemlítő viselkedésmódok széles skáláját alkalmazzák. Bizonyos esetekben olyan férfiakra alkalmazom, akik vernek, más esetekben olyan férfiakról beszélek, akik kihasználják vagy sértegetik a partnerüket, de soha nem félemlítik vagy fenyegetik meg őket. Néhány férfi, akit a következő oldalakon bemutatok, olyan drasztikusan és gyorsan változtatja a hangulatát, hogy partnere soha nem lehet biztos benne, milyen ember is ő valójában, ezért nem tudja címkézni sem a viselkedését. Az ön partnere lehet, hogy újra és újra arrogáns, manipulatív vagy önző módon viselkedik, de ön talán úgy érzi, egyéb jó tulajdonságai miatt fényévekre áll attól, hogy „bántalmazó” legyen. Kérem, ne zavarja meg a szóhasználatom. A bántalmazó szót azért választottam, hogy egy szóval tudjak utalni olyan „férfiakra, aki mellett partnerük tartósan érzi magát bántalmazva és lenézve”. Nyugodtan használjon más kifejezést, ha az ön szerint jobban jellemzi partnerét. Akárhogy bántalmazza önt a partnere, biztos lehet benne, hogy ezeken az oldalakon sok önt foglalkoztató kérdésre fog választ kapni.

A könyv akkor is önnek szól, ha a partnere azonos nemű. A leszbikus nők és meleg férfiak, akik bántalmazzák a partnerüket, nagyjából ugyanúgy gondolkodnak, ugyanazokat a taktikákat és mentségeket alkalmazzák, mint a heteroszexuális bántalmazó férfiak. Ebben a könyvben a bántalmazóra mint férfira, a bántalmazott partnerre pedig mint nőre utalok, hogy egyszerű és világos legyen az érvelésem, de ugyanúgy gondolok a bántalmazott leszbikus nőkre és meleg férfiakra, mint a bántalmazott heteroszexuális nőkre. Természetesen ön kénytelen lesz kapcsolatának megfelelően értelmezni a szöveg nemekre vonatkozó utalásait, amiért előre is elnézést kérek. A hatodik fejezetben talál egy részt, amely kimondottan a hasonlóságokról és különbségekről szól azonos nemű bántalmazók esetében.

Ebben a könyvben különböző etnikai és kulturális hátterű bántalmazók széles skálájáról találhatóak történetek. Bár az uralkodni akaró és bántalmazó férfiak meggyőződései és viselkedése kultúránként némileg különböző, az a tapasztalatom, hogy jelentősen több a hasonlóság, mint a különbség. Az ön partnere tartozhat valamelyik kisebbséghez, lehet színes bőrű vagy bevándorló, vagy esetleg ön is ilyen csoport tagja, mégis úgy fogja találni, hogy a könyvben megfogalmazottak nagy része, sőt esetleg az egésze, találóan írja le az ön tapasztalatait. A felvázolt eseteknél ugyan nem jelzem a bántalmazó származását, de a történetek körülbelül egyharmadában a bántalmazó férfi színes bőrű vagy nem észak-amerikai nemzet szülötte. A hatodik fejezetben foglalkozom néhány etnikai és kulturális hátteret érintő kérdéssel.

AZ ERŐSZAKOS ÉS URALKODNI AKARÓ FÉRFIAKKAL VÉGZETT MUNKÁM TAPASZTALATAI

1987-ben kezdtem bántalmazó férfiaknak szóló egyéni és csoportos tanácsadással foglalkozni az Emerge nevű program keretében, amely az Egyesült Államokban először nyújtott szakszerű ellátást nőket bántalmazó férfiaknak. Az első öt évben szinte kizárólag olyan ügyfelekkel foglalkoztam, akik önkéntesen jelentkeztek a programba. Legtöbb esetben partnerük erős nyomására jöttek el, akik azt tervezték, hogy kilépnek a kapcsolatból, vagy már meg is tették. Gyakran előfordult, hogy a nők már bírósághoz fordultak és távol tartás kérelmeztek, ami a törvény erejével távolítja el a bántalmazó férfit a közös otthonból, sőt elrendeli, hogy a férfi semmilyen módon se kereshessen kapcsolatot a nővel. Ezeket a férfiakat az motiválta leginkább, hogy a programban való részvétellel megmenthetik párkapcsolatuk. Szinte mindannyian éreztek némi bűntudatot vagy kínosnak tartották bántalmazó viselkedésüket, ugyanakkor mélyen meg voltak győződve mentségeik és magyarázataik jogosságáról, ezért a puszta lelkiismeret-furdalás nem lett volna elég, hogy a programban tartsa őket. Az első években olyan férfiak jártak hozzám, akik inkább szóbeli és lelki bántalmazást alkalmaztak, mint testi erőszakot, bár többségük legalább néhány alkalommal lépett már fel megfélemlítően vagy támadóan.

Az 1990-es években az amerikai törvénykezés kezdett a korábbinál jóval érzékenyebben reagálni a családon belüli erőszak problémájára, aminek az lett az eredménye, hogy a programunkba először csak elszórtan, aztán tömegesen érkeztek a bírósági végzés alapján odaküldött ügyfelek. Korábbi ügyfeleinkhez képest ezek a férfiak jóval nagyobb eséllyel alkalmaztak fizikai erőszakot, ami néha olyan mértékű volt, hogy partnerük kórházba került, illetve számos esetben fegyverhasználathoz is folyamodtak. Mégis azt figyeltük meg, hogy ezek a férfiak általánosságban nem nagyon különböztek a szóbeli bántalmazóktól: hozzáállásuk és magyarázataik ugyanazok voltak, és a testi erőszak együtt volt jelen a lelki-mentális durvasággal. A másik fontos megfigyelésünk az volt, hogy a fizikai bántalmazó férfiak partnerei nagyjából ugyanazokat a lelki szenvedéseket írták le, mint amelyeket a „csak” lelki bántalmazást megélő nőktől hallottunk, ami azt bizonyította, hogy a bántalmazás különböző formáinak egyformán romboló hatása van.

Az uralkodni akaró és bántalmazó férfiakkal végzett munkánk során munkatársaim és én fontosnak tartottuk, hogy beszéljünk az elkövető által bántalmazott nővel is, függetlenül attól, hogy a pár még együtt volt-e. (És ha a férfi közben új párkapcsolatba kezdett, akkor a jelenlegi partnerével is beszéltünk, ami segített abban, hogy megértsük, hogyan ültetik át ezek a férfiak ugyanazokat a bántalmazási módszereket egyik párkapcsolatból a másikba.) A nőkkel való beszélgetésekből tanultuk a legtöbbet a párkapcsolaton belüli hatalmi viszonyokról és az uralkodásról. A nők történetei arra is megtanítottak bennünket, hogy a bántalmazó férfiak sok hárítással, jelentősen elbagatellizálva és eltorzítva beszélnek a viselkedésükről, ezért a bántalmazott nő figyelmes meghallgatása nélkül lehetetlen pontos képet kapnunk arról, mi is történik egy bántalmazó kapcsolatban.

Bántalmazó férfiakkal foglalkozni nehéz munka. Általában vonakodnak szembenézni azzal, mekkora sérüléseket okoztak a nőknek és gyakran a gyerekeknek is, és kitartóan ragaszkodnak mentségeikhez, valamint hibáztatják az áldozatokat. Amint az majd a következő oldalakon kiderül, az elkövetők hozzászoknak a partnerük bántalmazásával biztosított kiváltságokhoz, és megrögzött gondolkodásmódjuk megnehezíti, hogy képesek legyenek egy nővel kölcsönös tiszteleten és egyenlőségen alapuló kapcsolatot elképzelni.

Néha megkérdezik tőlem, miért dolgozom bántalmazó férfiakkal, ha annyira nehéz őket megváltoztatni. Több okom is van rá. Először is, ha egy tízfős csoportból akár csak egyetlen férfinál jelentős és maradandó változások következnek be, akkor jól fektettem be az időmet és energiámat, mert a férfi partnere és gyerekei jelentős életminőségbeli javulást fognak tapasztalni. Másodszor, meg vagyok róla győződve, hogy a bántalmazókat felelősségre kell vonni a viselkedésük miatt. Ha részt vesznek egy bántalmazóknak szóló programban, legalább kérdőre lehet őket vonni az általuk okozott kár miatt. Ugyanakkor reménykedem benne (és látom a jeleit is), hogy kulturális értékeink meg tudnak változni, ha az emberek azt látják, hogy a nőket folyamatosan bántalmazó és megalázó férfiakat felelősségre lehet vonni. A harmadik, és valószínűleg legfontosabb indokom, hogy én elsősorban az ügyfelem által bántalmazott nőt szolgálom, ezért legalább néhány hetente beszélek vele. Az a célom, hogy érzelmi támogatást nyújtsak neki, segítsek feltérképezni a lakóhelyén rendelkezésére álló (többnyire ingyenes) tanácsadó és jogi szolgáltatásokat, és rendet tenni a gondolataiban, amit bántalmazó partnere összezavart. Meg tudom nehezíteni a bántalmazó dolgát, ha manipulálni akarja a nőt, előre tudom figyelmeztetni a férfi rejtett manővereire, vagy arra, hogy a helyzet súlyosbodni fog, ha annak látom a jeleit. Amennyiben a nőre és a gyerekeire összpontosítok mint a segítségemet leginkább megérdemlő és igénylő személyekre, szinte mindig el tudok érni valamilyen pozitív változást, függetlenül attól, hogy maga a bántalmazó hajlandó-e komolyan szembenézni a problémájával. (A tizennegyedik fejezetben leírom, hogyan zajlik egy bántalmazó férfiaknak szóló program, és elmagyarázom, hogyan állapíthatja meg egy nő, hogy az adott program megfelelően működik-e.)

Az utóbbi években igazságügyi és gyerekelhelyezési szakértőként másképp is kapcsolatba kerültem bántalmazó férfiak családjaival. A tizedik fejezetben megosztom ezen a téren szerzett tudásomat, amely a bántalmazó férfiaknak – általában apáknak vagy nevelőapáknak – kiszolgáltatott gyerekek tapasztalataira fókuszál, és arra, hogy a bántalmazók milyen módszerekkel folytatják tovább az uralkodást és a megfélemlítést a gyerekelhelyezést tárgyaló bíróságokon.

HOGYAN HASZNÁLJA EZT A KÖNYVET?

Az erőszakos vagy uralkodni akaró partnerrel való együttélés egyik állandó jellemzője, hogy a férfi gyakran azt állítja, jobban tudja, mit is gondol ön valójában, és megpróbálja elérni, hogy ön kételkedni kezdjen abban, amit észlel és amiben hisz, illetve ne tulajdonítson neki jelentőséget. Nem szeretném, ha ennek a könyvnek az olvasása ugyanilyen élményt nyújtana, és újrateremtené ezt az egészségtelen dinamikát. Ezért a legfontosabb, hogy figyeljen oda arra, amit mondok, de mindig gondolkodjon önállóan. Ha a bántalmazók leírásának bármely részlete nem egyezik az ön által tapasztaltakkal, akkor ugorja át azokat, és figyeljen csak az egyezésekre. Le is teheti a könyvet időnként, hogy megkérdezze magától: „Mennyiben igaz ez az én párkapcsolatomra? Milyen saját példáim vannak arra, hogyan gondolkodik és viselkedik egy uralkodni akaró vagy erőszakos férfi?” Ha olyan részhez ér, amely nem vonatkozik önre – mert például nincs gyereke, vagy a partnere soha nem fenyegeti fizikailag –, egyszerűen lapozzon tovább azokhoz a részekhez, amelyek találóbbak.

Vannak olyan nők, akiknek nehéz egyedül végigolvasniuk ezt a könyvet, mert megrázó felismerésekhez vezet. Miközben a könyv valószínűleg elősegíti a tisztánlátást, ez az új tudatosság fájdalmas és nyomasztó lehet. Javaslom, hogy kérje barátai és családja támogatását a feldolgozáshoz.

Ha nincs a környezetében senki, akivel beszélhetne – vagy ha van, akkor is –, hívja fel a bántalmazott nőknek szóló segélyvonalat. Sok más lehetőséget talál még a könyv végén. Ismétlem, ne riassza el a bántalmazás szó; a segélyvonal munkatársai meghallgatják önt, és segítenek átgondolni bármely kapcsolatát, amely rossz érzéseket kelt önben.

Megértem, mennyire nehéz lehet az ön számára fontos személyeknek elkezdeni mesélni arról, hogy bántalmazzák a párkapcsolatában. Lehet, szégyelli magát, hogy olyan partnere van, aki néha durván vagy erőszakosan viselkedik, és lehet, hogy attól tart, az emberek kritizálni fogják, amiért nem hagyja ott a partnerét azonnal. Vagy éppen az ellenkezője miatt aggódik: mivel a környezete annyira szereti az ön partnerét, felmerül a kérdés, vajon hisznek-e majd önnek, ha elmondja, milyen aljas és bántó tud lenni. Mégis, mindezen aggodalmak ellenére, rendkívül fontos, hogy ne maradjon egyedül a párkapcsolata miatt érzett fájdalmával és zavarodottságával. Találjon valakit, akiben megbízhat – akár olyasvalakit, akinek eddig még soha nem nyílt meg –, és könnyítsen a lelkén. Ez az első és legfontosabb lépés a bántalmazás nélküli élet felé.

Ha az ön partnere rendszeresen uralkodik önön vagy megalázza, ön bizonyára rengeteg időt szentel ennek, a gondolatai ekörül járnak, és azon töri a fejét, hogyan tegyen a kedvére, hogyan előzze meg a bántalmazást, és hogyan érje el, hogy megváltozzon. Ennek eredményeképpen valószínűleg nem marad sok ideje, hogy önmagára gondoljon, kivéve az azon való gyötrődést, hogy vajon mit csinál ön rosszul – a férfi szemével nézve. E könyv megírásával legfőbb célom épp az volt, hogy segítsek önnek kevesebbet gondolni a partnerére. Azzal, hogy igyekszem megválaszolni a lehető legtöbb kérdést és eloszlatni a bántalmazás okozta zavarodottságot, remélem, segítek kiszabadulni ebből a csapdából, és nem partnere körül fognak forogni a gondolatai állandóan, hanem ön gyermekeivel együtt – ha vannak – visszakerülhet az önt megillető helyre: élete középpontjába. Az erőszakos és uralkodni akaró férfi olyan, mint a porszívó, ami beszippantja a nő teljes lelkét és életét, de mindig van rá mód azt visszaszerezni. Az első lépés, hogy megtanulja felismerni, mit csinál a partnere és miért – ebben a következő oldalak segíteni fognak. De miután ennek a könyvnek a segítségével alaposan elmerült a bántalmazó elméjében, fontos visszajönnie a felszínre és onnantól kezdve kinn kell maradnia a vízből, amennyire csak lehetséges. Nem azt mondom, hogy mindenképpen el kell hagynia a partnerét – ez egy összetett és nagyon személyes döntés, amelyet csak ön hozhat meg. De függetlenül attól, hogy megy vagy marad, dönthet úgy, hogy a továbbiakban nem hagyja, hogy partnere eltorzítsa az ön tisztánlátását azzal, hogy mindig önmagát erőlteti a középpontba. Önnek joga van hozzá, hogy az élete önről szóljon, mert megérdemli.

ELSŐ RÉSZ

A BÁNTALMAZÓ GONDOLKODÁSMÓD TERMÉSZETRAJZA

1

A REJTÉLY

HALLGASSA MEG A BÁNTALMAZOTT NŐK SZAVAIT!

Két különböző férfi lakik benne. Olyan, mintha ő lenne Dr. Jekyll és Mr. Hyde.

Igazából nem akar engem bántani. Csak elveszti az önuralmát.

Mindenki más azt hiszi róla, hogy nagyszerű ember. Nem tudom, mi van bennem, ami kihozza a sodrából.

Teljesen normálisan viselkedik, mikor józan. De ha iszik, akkor vigyázat!

Úgy érzem, sohasem elégedett, bármit is csinálok.

Engem egy párszor már megijesztett, de a gyerekeket soha nem bántja. Nagyszerű apa.

Undorító szavakkal illet, aztán egy óra múlva már szexet akar. Nem értem.

Néha teljesen összezavar.

Az a helyzet, hogy ő tényleg megért engem.

Nem értem, miért csinálja!

Ezek a nők a párkapcsolatuk felett érzett aggodalmaikról és belső konfliktusaikról beszélnek. Tudják, hogy valami nem stimmel – nagyon nem stimmel –, de nem tudják megfogni, mi lehet a baj. És mikor már azt hiszik, megértették a partnerüket, és rájöttek, mi bántja, történik valami új dolog, valami megváltozik. A kép csak nem akar összeállni.

Ezek a nők mind megpróbáltak észszerű indokot találni rá, miért ilyen hullámvasút jellegű a párkapcsolatuk: egyszer fenn, egyszer lenn. Nézzük Kristen történetét:

Mikor először találkoztam Mauryval, úgy éreztem, ő az a férfi, akiről álmodtam. Szinte túl szép volt, hogy igaz legyen. Elbűvölő volt, szórakoztató, szellemes, és ami a legfontosabb: teljesen odavolt értem. Megnyíltam előtte és elmeséltem neki egy csomó fájdalmas történetet, amiken átmentem az előző néhány évben, és ő teljesen mellettem állt. Mindenben benne volt – bármit akartam csinálni, ő hajlandó volt rá. Az első évünk együtt csodás volt.

Nem tudom pontosan megmondani, mikor kezdtek el megváltozni a dolgok. Azt hiszem, körülbelül akkor, mikor összeköltöztünk. Úgy kezdődött, hogy azt mondta, több térre van szüksége. Ettől összezavarodtam, mert addig úgy tűnt, épp ő az, aki minden pillanatot velem akart tölteni.

Aztán egyre többet kritizált és panaszkodott. Azt mondta, hogy egyfolytában beszélek és önző vagyok. Lehet, hogy az vagyok – az is igaz, hogy sokat beszélek. De korábban úgy tűnt, mintha nem tudna a történeteimmel betelni. Elkezdte mondogatni, hogy nem kezdek semmit az életemmel. Tudom, hogy neki nagyra törő tervei vannak, és talán igaza van, hogy nekem is lehetnének, de én megelégszem azzal, ami van. Aztán jött a testsúlyom. Egyfolytában azt hajtogatta, hogy többet kellene sportolnom, hogy nem figyelek arra, mit eszem. Őszintén szólva, ez esett leginkább rosszul. Egyre ritkábban akart szeretkezni, és ha én próbáltam kezdeményezni, akkor aztán végképp nem volt hajlandó!

Még mindig együtt vagyunk, de az az érzésem, hogy el fog hagyni. Egyszerűen képtelen vagyok megfelelni az igényeinek. Én próbálkozom, de ő nem így látja. És mostanában, amikor igazán dühös vagy frusztrált, olyanokat mond, amivel teljesen a földbe döngöl. Néhány napja azt mondta: „Lusta ribanc vagy, olyan férfit akarsz magadnak, akin élősködhetsz, mint az anyád.” Nem értem. Nagyon is sokat tettem a közösbe. Az elmúlt két évben, mióta a gyerekünk megszületett, nem dolgoztam, de nemsokára visszamegyek. Nem hiszem, hogy komolyan gondolta, de mégis...

Azt mondja, nagyon megváltoztam, de nem vagyok mindig biztos benne, hogy én változtam meg. Néha egy pár napig olyannak tűnik, mint a pasi, akibe beleszerettem, és akkor elkezdek reménykedni, de aztán megint visszaváltozik, és semmi sem elég jó neki velem. Valahogy ezt váltom ki belőle, de nem tudom, mit csinálok rosszul.

Kristent több kérdés kínozta. Mi történt a férfival, akit annyira szeretett? Miért alázza meg őt mindig Maury? Mit tegyen, hogy megakadályozza a férfi kitöréseit? Miért gondolja Maury, hogy ő, Kristen változott meg?

Más nők egészen más történeteket mesélnek, de ugyanúgy össze vannak zavarodva, mint Kristen. Ez Barbara története:

Fran amolyan csendes, félénk ember. De annyira édes; a megismerkedésünk napján rögtön belezúgtam. Hajtanom kellett rá, nehéz volt közel férkőzni hozzá. Randizgattunk és nagyokat beszélgettünk, alig vártam, hogy újra találkozzunk. De volt úgy, hogy eltelt három hét is, és nem tudtunk találkozni, mert azt mondta, hogy rosszul érzi magát, vagy látogatóban van nála a nővére, vagy akármi. Párszor elfelejtett eljönni a randira.

Aztán végül megnyílt. Kiderült, hogy korábban sokat sérült. Sokszor megcsalták, és elég aljas dolgokat műveltek vele az exnői. Félt megint közel kerülni valakihez.

Lassacskán közel engedett magához, de végig én futottam utána. Próbáltam neki bebizonyítani, hogy nem vagyok olyan, mint azok a nők, akikkel eddig dolga volt. Nem szoktam flörtölni. Nem mutogatom magam más férfiaknak; ez egyszerűen nem az én stílusom. De Fran nem hitte el. Mindig azzal vádolt, hogy szemeztem a másik asztalnál ülő férfival, vagy megbámultam valakit, aki elment mellettünk. Sajnálom, hogy annyira bizonytalan. Az anyja csalta az apját, mikor ő gyerek volt, gondolom, ez csak rontott a helyzeten.

Nagyon szerettem volna összeházasodni vele, mert azt gondoltam, akkor majd biztos lehet benne, hogy az övé vagyok, de nagyon vonakodott az elköteleződéstől. Mikor végre egybekeltünk, egy darabig jobban bízott bennem, de aztán visszatért a féltékenysége és azóta is tart. Évek óta kérem újra és újra, hogy menjen el pszichológushoz, de ilyenkor nagyon dühös lesz és azt mondja, nincs vele semmi baj.

Pár nappal ezelőtt elmentünk egy barátja születésnapi bulijára, akinek a bátyjával nagyon jót beszélgettem. Semmi nem volt, csak beszélgetés – a pasi még csak nem is vonzó. Egyszer csak Fran bejelentette, hogy haza kell mennünk, mert nagyon fáj a feje. Hazafelé kiderült, hogy valójában féltékeny, ezért akart eljönni. Elkezdett velem üvölteni, hogy elege van abból, hogy megalázom őt mások előtt, hogy „produkálom magam”, és így tovább. Az öklével verte a műszerfalat és kétszer vagy háromszor odalökött a kocsi ajtajához. Ha azt válaszoltam, hogy ez nem igaz, rögtön a plafonon volt, úgyhogy elhallgattam. A gyerekeink hátul ültek: halálra voltak rémülve.

Az én koromban már nehéz arra gondolni, hogy elhagyjam. Annyira nehéznek tűnik az újrakezdés. Csak azt szeretném, ha segítséget kérne.

Barbara más problémákkal küzdött, mint Kristen. Miért nem bízik benne Fran és miért próbálja elszigetelni másoktól? Miért nem veszi észre, hogy ez az ő problémája, és neki kellene segítséget keresnie? Egyszer még komolyan kárt tesz benne Fran? Lesz még valaha jobb az élete?

Első ránézésre Maury és Fran egyáltalán nem hasonlítanak egymásra: egyikőjük fiatal, népszerű, energikus és magabiztos; a másik félszeg, passzív és sértődékeny. Fran néha fizikailag erőszakos, Maury nem. De valóban annyira különbözőek? Vagy a felszín alatt mindkettőjük viselkedését azonos rugók mozgatják? Többek között ezekre a kérdésekre keresünk majd választ a következő fejezetekben.

Nézzünk meg még egy beszámolót, Lauráét.

Paul nagyszerű pasi. Körülbelül hat hónapig jártunk és pár hónapja már együtt élünk. Jegyesek vagyunk. Annyira sajnálom őt. A volt felesége azzal vádolja Pault, hogy bántalmazta őt, ami hazugság. Egy hibát követett el Paul, hogy megcsalta a feleségét, és ő most elhatározta, hogy bosszút áll. Semmi nem állíthatja meg. Most már azt is állítja, hogy Paul erőszakos volt vele, megpofozta párszor és összetörte a dolgait. Ez nevetséges! Már több mint egy éve vele vagyok, és bizton állíthatom, hogy egyáltalán nem ilyen. Paul még soha nem emelte rám a kezét. Sőt mindig próbál segíteni, hogy összeszedjem magam és mindig mellettem áll. Amikor megismerkedtünk, nagyon rossz állapotban voltam, depressziós voltam és túl sokat ittam, de most már sokkal jobban vagyok, és ezt neki köszönhetem. Utálom azt a kurvát, amiért ilyenekkel vádolja. Együtt próbáljuk majd megszerezni a gyerekei felügyeleti jogát, mert a volt felesége teljesen magánkívül van.

Laura nem értette, hogyan vádolhatta Paul volt felesége bántalmazással ezt az elbűvölő férfit. Olyan dühös volt emiatt, hogy nem vette észre a figyelmeztető jeleket a saját párkapcsolatában.

Ha Kristen, Barbara és Laura összehasonlítanák a helyzetük, talán arra jutnának, hogy nem lehetne három ennél különbözőbb férfit találni. Partnereik természete teljesen más, és párkapcsolatuk is nagyon különböző utat követ. Mégis, Maury, Fran és Paul jóval több közös tulajdonsággal rendelkezik, mint első ránézésre tűnik. Változékony hangulatuk, magyarázataik és a szemléletmódjuk mögött ugyanaz húzódik meg: mindhárman bántalmazó férfiak.

A BÁNTALMAZÁS TRAGÉDIÁJA

A párkapcsolati erőszak elképzelhetetlenül sok nő életét érinti. A statisztikák még akkor is megdöbbentőek, ha nem számítjuk bele a szóbeli és lelki bántalmazás eseteit: az Egyesült Államokban évente 2-4 millió nőt bántalmaz fizikailag a partnere. Az Egyesült Államok Országos Tisztifőorvosi jelentésében az áll, hogy a testi sérülések első számú okozója a 15 és 44 év közötti nők körében a férfi partnertől elszenvedett bántalmazás. Az Amerikai Orvosszövetség szerint minden harmadik nő esik áldozatául férje vagy partnere által elkövetett erőszaknak valamikor élete során. A partnerbántalmazás érzelmi hatása a női öngyilkossági kísérletek több mint negyedében játszik szerepet, és a felnőtt nőknél az alkohol- és kábítószer-függőség vezető oka. Az amerikai állami statisztikák szerint évente 1500-2000 nőt gyilkol meg partnere vagy volt partnere, ami a nők ellen elkövetett emberöléseknek több mint harmadát teszi ki, és ezeket a gyilkosságokat szinte mindig hosszan tartó erőszak, fenyegetés vagy fenyegető zaklatás előzi meg.

A nők elleni erőszak a gyerekek életében is komoly megrázkódtatást jelent. A szakértők becslései szerint évente 5 millió gyerek tanúja az anyját érő fizikai erőszaknak, ami sokszor traumatizáló élmény. A családon belüli erőszaknak kitett gyerekek körében nagyobb arányúak az iskolai viselkedési és figyelemproblémák, az agresszió, az alkohol- és kábítószer-függőség, a depresszió és sok más tünet, ami gyerekkori szorongásra utal. A nők elleni erőszak az oka a gyermekes párok közötti válások körülbelül harmadának és az olyan válások felének, ahol a gyerekfelügyeleti jogot perre viszik.

Bár riasztó ez a kép, tudjuk azt is, hogy a fizikai bántalmazás csak egyike a nők elleni erőszak fajtáinak. További sok millió nőt még soha nem ütöttek meg, de ismétlődő szóbeli bántalmazást, megalázást, szexuális kényszerítést és a lelki bántalmazás más formáit szenvedik el, gyakran gazdasági kihasználással egyetemben. A lelki gyötrés okozta sebek ugyanolyan mélyek és tartósak lehetnek, mint az ütés által okozott sérülések, de gyakran nem olyan jól láthatóak. A partnerbántalmazást elszenvedő nők több mint fele állítja, hogy az elszenvedett érzelmi bántalmazás okozza nekik a legnagyobb sérülést.

A szóbeli és fizikai bántalmazó közötti különbségek nem olyan nagyok, mint azt sokan gondolnák. Mindkét típusú bántalmazó viselkedése ugyanabban gyökerezik és ugyanaz a gondolkodásmód hajtja. Mindkettő hasonló változási folyamaton megy át, amikor megpróbálja leküzdeni bántalmazó viselkedését – már ha tényleg változik, ami sajnos nem túl gyakori. És a kategóriák gyakran összemosódnak. A testi bántalmazók szóban is bántják a partnerüket. A lelki bántalmazó és manipuláló férfiakra jellemző, hogy fokozatosan kezdenek fizikai megfélemlítést is alkalmazni. Ebben a könyvben bántalmazók széles skálájával fog találkozni, kezdve olyanoktól, akik fizikailag soha nem erőszakosak, egészen olyan férfiakig, akik rettegésben tartják a partnerüket. Meg fog döbbenni, milyen sok bennük a közös.

A rendszeres bántalmazás felismerésének egyik akadálya, hogy a legtöbb bántalmazó férfi egyáltalán nem látszik bántalmazónak. Sok jó tulajdonságuk van, időnként kedvesek, szívélyesek, humorosak, különösen a kapcsolat elején. A bántalmazót barátai sokszor rendkívül nagyra tartják. Talán sikeres a munkájában, és nincsenek alkohol- vagy kábítószer-fogyasztási problémái. Meglehet, egyáltalán nem illik rá az a kegyetlen és rémisztő kép, ahogy az emberek a bántalmazót elképzelik, ezért aztán amikor a nő úgy érzi, hogy elvesztette az uralmát párkapcsolata felett, valószínűleg nem az jut az eszébe, hogy a partnere bántalmazó.

A bántalmazás tünetei azonban jelen vannak, és a nő általában látja őket. Például egyre gyakrabban döngöli földbe a férfi. Az egykori nagyvonalú viselkedés helyére egyre súlyosabb önzés lép. Sűrűsödnek a szóbeli támadások, amikor a férfi ingerült, vagy valami nem úgy történik, ahogy ő akarja. A nő panaszait a férfi állandóan ellene fordítja, így végül mindig minden a nő hibája. A férfi egyre inkább meg van róla győződve, hogy jobban tudja, mi a jó a nőnek, mint maga a nő. És a legtöbb kapcsolatban fokozódik a félelem és fenyegetettség érzése. A nő azt is látja azonban, hogy a partnere emberi lény, aki időnként törődő és szeretetteljes, és ezért szereti a férfit. Szeretné megérteni, miért borul ki a férfi olyan sokszor, hogy segíthessen kiegyensúlyozottabbá válnia. Miközben próbálja megtalálni a rejtély kulcsát és a megoldást keresve ide-oda rakosgatja a bonyolult kirakós játék darabjait, a férfi összetett belső világa beszippantja.

A bántalmazó hangulatváltozásai különösen zavarba ejtőek. Képes teljesen megváltozni egyik napról a másikra, vagy akár óráról órára. Van, hogy agresszív és megfélemlítő, durva hangnemben beszél, csak úgy ömlenek a szájából a sértések, csak úgy csöpög belőle a gúny. Amikor ilyen hangulatban van, semminek, amit a nő mond, nincs semmi hatása, kivéve, hogy még dühösebb lesz tőle. A nő érvei szerinte fabatkát sem érnek, és minden a nő hibája. Kiforgatja a nő szavait, aki végül mindig védekezésre kényszerül. Ahogy azt sok ügyfelem partnere megfogalmazta: „Egyszerűen semmi nem jó neki, amit én csinálok.”

Máskor sebzettnek és elveszettnek tűnik, szeretetre és gondoskodásra vágyik. Amikor ez az oldala kerül előtérbe, nyitottnak és gyógyulásra késznek látszik. Úgy tűnik, teljesen leereszt, a kemény külső meglágyul, néha olyan, akár egy megbántott gyerek, macerás és bosszantó, de szeretetre méltó. Amikor ilyen laza, akkor a nő nehezen tudja elképzelni, hogy a benne élő bántalmazó valaha is visszatérhet. A vadállatnak, aki néha eluralkodik rajta, semmi köze ahhoz a gyengéd emberhez, akit ilyenkor a nő lát.

Ám előbb vagy utóbb beborul felette az ég, mintha önálló életet élne. Hiába telt el békésen annyi hét, egyszer csak a nő ismét arra eszmél, hogy bántják. Szédítő gyorsasággal kavarognak a gondolatai, miközben fáradságos erőfeszítéssel próbálja kibogozni a férfi jellemének különböző szálait, és végül azon kezd el töprengeni, hogy talán az ő fejében nincs valami rendben.

Mindennek a tetejébe, bárkivel beszél, mindenkinek más véleménye van arról, hogy mi a partnere problémája, és neki mit kellene kezdenie vele. A lelkész azt mondja: „A szeretet minden nehézséget elűz. Add neki teljesen a szívedet, és ő meg fogja lelni Isten útját.” A terapeutája más nyelven beszél: „A partnere erős reakciókat vált ki önből, mert az apjára emlékezteti, míg az ön viselkedése az anyjával való viszonya miatt indít be nála dolgokat. Mindkettőjüknek dolgozniuk kell azon, hogy ne irritálják egymás érzékeny pontjait.” Egy leszokóban lévő alkoholista jó barát azt mondja róla: „Az a baj vele, hogy dühfüggő. Azért uralkodik rajtad, mert retteg a saját félelmeitől. Írasd be egy tizenkét lépéses programba.” A nő bátyja ezt mondja: „Jó srác ő. Tudom, hogy néha elveszti a türelmét veled – tény, hogy hamar begurul –, de hát te sem vagy egy főnyeremény azzal a nagy száddal. Meg kell oldanotok ezt a dolgot, a gyerekek érdekében.” És végül, megkoronázva a nő egyre növekvő zavarodottságát, az anyja, vagy a gyereke tanára, vagy a legjobb barátnője azt mondja: „Gonosz és őrült, soha nem fog megváltozni. Egyetlen célja, hogy bántson téged. Hagyd ott azonnal, mielőtt valami még rosszabbat tesz.”

Ezek az emberek mind segíteni akarnak, és ugyanarról a bántalmazóról beszélnek. De ő minden nézőpontból különbözőnek látszik.

A nő a bántalmazóval él, ezért tudja, hogy nincsenek egyszerű válaszok. A barátok azt mondják: „Hitvány alak.” De a nő tudja, hogy a partnere milyen sok mindenben jó hozzá. A barátok azt mondják: „Azért bánik veled így, mert megteheti. Én soha nem engedném, hogy valaki így bánjon velem.” De a nő tudja, hogy minél határozottabban áll a sarkára, a férfi annál dühösebb és félelmetesebb lesz. Tudja, hogyha szembefordul vele, akkor előbb vagy utóbb, de megfizet érte. A barátok azt mondják: „Hagyd ott.” De a nő tudja, hogy ez nem olyan egyszerű. A férfi ígéretet fog tenni, hogy megváltozik. Sajnáltatja majd magát a barátaival és rokonaival, és ráveszi őket, érjék el a nőnél, hogy adjon neki még egy esélyt. Súlyos depresszióba zuhan, és a nő majd azon aggódik, hogy rendbe jön-e. És, attól függően, hogy milyen típusú bántalmazó, a nő azt is tudja, hogy a partnere akkor lesz igazán veszélyes, amikor ő megpróbálja elhagyni. Talán amiatt is aggódik, hogy a férfi megpróbálja majd elvenni tőle a gyerekeit, ahogy azt bizonyos bántalmazók teszik.

Hogyan rakjon össze a bántalmazott nő értelmes képet ebből a zűrzavarból? Hogyan tanulhatna meg eléggé belelátni partnere problémájának okaiba, hogy tudja, milyen utat válasszon? A felmerülő kérdések mind égetőek.

ÖT TALÁNY

A bántalmazó és kontrolláló férfiakkal foglalkozó szakembereknek ugyanezekkel a zavarba ejtő kérdésekkel kell szembenézniük. Tizenöt évvel ezelőtt én voltam az Egyesült Államokban – és talán az egész világon – az első bántalmazó férfiakkal foglalkozó program egyik vezetője. Amikor tizenöt éve elkezdtem csoportokat vezetni bántalmazó férfiaknak, ugyanolyan kiismerhetetlennek tűntek számomra, mint a velük élő nők számára. A munkatársaimmal együtt ugyanazokból a furcsa jelekből kezdtük összerakni a képet, mint Kristen, Barbara és Laura. Ügyfeleink történeteiben újra és újra ugyanazok a jelenségek merültek fel, melyek közül a legszembetűnőbb:

A FÉRFI VERZIÓJA A BÁNTALMAZÁSRÓL EGY CSEPPET SEM HASONLÍT A NŐ TÖRTÉNETÉRE.

Egy Dale nevű, harmincas évei közepén járó férfi a következő történetet adta elő, mikor elkezdett járni a csoportomba.

A feleségem, Maureen és én tizenegy éve vagyunk együtt. Az első tíz évben jó volt a házasságunk és nem volt semmi gond, bántalmazás, erőszak vagy ilyesmi. Maureen nagyszerű nő volt. Aztán kb. egy éve elkezdett ezzel az Eleanor nevű ribanccal haverkodni, aki direkt ki akar velem szúrni. Vannak emberek, akik nem bírják elviselni, ha valaki más boldog. Ez a csaj szingli, és nyilván irigy, hogy Maureen jó házasságban él, úgyhogy nekilátott, hogy tönkretegye. Eleanort ki nem állhatja senki, úgyhogy nincs hosszú kapcsolata. Nekem meg pechem volt, hogy pont az én feleségembe botlott.

Szóval ez a ribanc elkezdte mindenféle hülyeséggel telebeszélni Maureen fejét és ellenem fordította. Azt állítja Maureennak, hogy nem törődöm vele, meg nőzöm, meg mindenféle hazugságot. És elérte, amit akart, mert elkezdtünk durván veszekedni Maureennal. Az elmúlt egy évben egyáltalán nem jöttünk ki egymással. Mondtam Maureennak nem egyszer, hogy nem akarom együtt látni azzal a nővel, de meg se hallgat. Mindig itt ólálkodik, aztán a hátam mögött találkoznak. Nézze, én nem azért vagyok itt, hogy elhallgassak dolgokat. Megmondom magának őszintén, hogy idén kétszer vagy háromszor már nem tudtam elviselni a vádaskodásokat és az üvöltözést, és lendületből pofon vágtam Maureent. Segítségre van szükségem, nem tagadom. Meg kell tanulnom jobban kezelni a stresszt; nem akarom, hogy kihívja a rendőrséget. És talán még időben rájövök, hogyan győzzem meg Maureent, hogy ne dobjon el magától egy ilyen nagyszerű dolgot, mint a házasságunk. Máskülönben, ha ez így megy tovább, fél éven belül szétmegy a kapcsolatunk.

Amilyen hamar csak lehet, szoktam beszélni a programba belépő új ügyfél partnerével. Maureent pár nappal később értem el telefonon, és ő a következőket mesélte.

Dale nagyszerű ember volt, mikor megismerkedtünk, de mire összeházasodtunk, valami már nem stimmelt. Onnan, hogy tökéletesnek tartott, oda jutottunk, hogy mindenért kritizált, és a legapróbb dolgok miatt lett rosszkedve. Képtelen voltam rájönni, hogyan segíthetnék, hogy jobban érezze magát. Már egy pár hónappal az esküvő után fellökött és ezek után évente kétszer-háromszor volt valamilyen dühkitörése. Általában eltört valamit vagy rám emelte az öklét, de volt olyan is, hogy fellökött vagy megpofozott. Volt olyan év, hogy egyáltalán nem csinálta, és akkor azt hittem, vége, de aztán újra megtörtént – olyan hullámzó volt. És mindig, mindenért rám szólt és megmondta, hogy mit csináljak. Semmit nem tudtam úgy csinálni, hogy neki jó legyen.

Aztán egy évvel ezelőtt lett egy új barátnőm, Eleanor. Ő kezdte el mondogatni, hogy amit Dale csinál, az bántalmazás, akkor is, ha nem ököllel ver meg és nem okoz sérülést, és hogy nem csináltam semmi olyat, ami miatt ezt érdemelném. Először azt gondoltam, túloz, mert ismerek nőket, akik sokkal rosszabbul jártak, mint én. És Dale tud igazán édes és támogató lenni, amikor a legkevésbé sem számítok rá. Akár hiszi, akár nem, nagyon sok szép napot töltöttünk együtt. De Eleanor valahogy felnyitotta a szememet. Úgyhogy elkezdtem kiállni magamért Dale-lel szemben, amikor csúnyán beszélt velem, és megmondtam neki, hogy azt tervezem, elköltözöm egy időre. És ekkor teljesen megbolondult. Esküszöm, valami történt vele. Kétszer is megütött visszakézből az elmúlt nyolc hónapban, egy másik alkalommal átdobott egy széken, hogy megrándult a gerincem. Úgyhogy végül elköltöztem. Egyelőre nem tervezek visszamenni hozzá, de ez részben attól is függ, hogyan teljesíti a bántalmazóknak szóló programot.

Figyeljük meg a feltűnő különbségeket! Dale a házassága első tíz évét bántalmazásmentesnek írja le, Maureen viszont rendreutasításokra, sőt testi erőszakra is emlékszik azokból az évekből. Maureen azt mondja, hogy Eleanor segíti és támogatja, Dale viszont úgy látja, hogy félrevezeti Maureent és ellene fordítja. Dale azt mondja, hogy még mindig együtt vannak, míg Maureen arról számol be, hogy már szakítottak. Mindketten azt gondolják, hogy a másiknak lett valami problémája. Hogyan lehet ennyire egymásnak ellentmondó, ahogy érzékelik a történteket? A következő fejezetekben megismerjük a bántalmazó férfiak gondolkodásmódját, hogy válaszolni tudjunk arra a kérdésre, miért ennyire torz Dale szemlélete.

BETEGESEN FÉLTÉKENY, DE MINDEN MÁSBAN TELJESEN RACIONÁLISNAK TŰNIK.

Egy nap a foglalkozáson egy Marshall nevű fiatal csoporttag idézett fel egy előző héten megesett konfliktust a partnerével.

A feleségemmel találkozót beszéltünk meg a munkahelye épületének előcsarnokában, hogy elmenjünk ebédelni. A lifthez közel vártam és mikor kiszállt, láttam, hogy egyedül volt a liftben azzal a jóképű krapekkal. Volt valami az arckifejezésében, és a feleségemében is, nem tudom igazán leírni, de láttam, hogy valami van. „Ez meg mi volt?” – kérdeztem a feleségem, és ő úgy csinált, mintha nem értené, miről beszélek. Ettől teljesen kiakadtam és azt hiszem, eléggé lehordtam. Talán a kelleténél kicsit hangosabb voltam. Dühbe gurultam és azt mondtam neki, hogy „a liftben csináltad azzal a pasival, ugye? Ne hazudj nekem, te ringyó, nem vagyok hülye.” De ő csak tette a hülyét, és mondogatta, hogy nem is ismeri a férfit, ami hazugság.

Marshall szélsőségesen féltékeny volt, de akkor már elég ideje dolgoztam vele ahhoz, hogy tudjam, nem őrült. A csoportban értelmesen és észszerűen viselkedett, egész életében volt rendes munkahelye és barátai, és semmi jelét nem mutatta annak, hogy álomvilágban élne vagy hallucinálna. Egyszerűen semmiféle tünetét nem mutatta olyan súlyos mentális betegségnek, melynek hatására egy férfi elhinné, hogy a felesége teljesen felöltözve és állva képes lenne közösülni valakivel egy liftben, egy zsúfolt irodaház két emelete közt. Marshallnak tudnia kellett, hogy a vád nem igaz. És ezt el is ismerte, mikor szembesítettem vele.

Ha még az ilyen nagyon féltékeny bántalmazók is képesek reálisan érzékelni a valóságot, miért találnak ki ilyen hibbant vádakat? Talán élvezik ezt az őrült viselkedést? Mire jó nekik ez? (Ezekre a kérdésekre a harmadik fejezetben válaszolok, amikor azt tárgyalom, hogy a bántalmazó tulajdonának tekinti partnerét, és birtokolni akarja.)

SIKERÜL ELÉRNIE, HOGY AZ EMBEREK MELLÉ ÁLLJANAK, ÉS NE A NŐ MELLÉ.

A húszas évei végén járó Martin úgy csatlakozott a csoportomhoz, hogy közben egyéni terápiába is járt. Az első nap elmondta nekem, hogy nem biztos benne, van-e problémája vagy sem, de Ginny, a barátnője szakítani készül vele, mert bántalmazónak tartja. Majd azzal folytatta, hogy előadott néhány történetet, amelyekben megsértette vagy semmibe vette Ginnyt, és szándékosan lelki fájdalmat okozott neki, hogy megmutassa, „milyen érzés, amikor ő bánt engem”. Azt is elismerte, hogy többször megalázta Ginnyt mások előtt; amikor dühös volt rá, kikezdett más nőkkel, és az utóbbi időben tönkretett néhány a barátnője életében fontos eseményt azzal, hogy jelenetet rendezett. Ezt a viselkedést azzal magyarázta, hogy úgy érzi, Ginny bántja őt.

A rutin eljárást követve Martin helyzetének felméréséhez felvettem a kapcsolatot a terapeutájával, hogy összevessük benyomásainkat. A terapeutának határozott véleménye volt az esetről.

TERAPEUTA: Szerintem nagy hibát követ el Martin azzal, hogy a bántalmazóknak szóló programba jár. Nagyon alacsony az önértékelése; minden rosszat elhisz, amit mások mondanak róla. Ha azt mondja rá, hogy bántalmazó, azzal csak tovább rombolja az önbizalmát. A partnere egyfolytában azt vágja a fejéhez, hogy bántalmazó, biztos valami célja van vele. Ginnynek komoly problémái vannak azzal, hogy állandóan irányítani akar, és ráadásul kényszerbeteg. Kezelésre van szüksége. Szerintem azzal, hogy Martin az ön csoportjába jár, Ginny elérte, amit akart.

BANCROFT: Tehát ön párterápiát tart nekik?

TERAPEUTA: Nem, egyénileg kezelem Martint.

BANCROFT: Hányszor ült le Ginnyvel?

TERAPEUTA: Ő egyáltalán nem járt itt.

BANCROFT: Akkor bizonyára rendkívül sokat beszéltek telefonon.

TERAPEUTA: Nem, még nem beszéltem vele.

BANCROFT: Még nem beszélt vele? Klinikai diagnózist állított fel Ginnyről Martin leírása alapján?

TERAPEUTA: Igen, de értse meg, egy rendkívüli éleslátású férfival van dolgunk. Martin rengeteg részletet mesélt el nekem, érzékeny megfigyelő.

BANCROFT: De azt beismerte, hogy Ginnyt súlyosan bántalmazza lelkileg, ugyan ő nem ezt a kifejezést használta. Egy bántalmazó férfi nem megbízható információforrás a partneréről.

Sajnos Martin az egyéni terápiában hivatalos jóváhagyást kapott a probléma tagadásához, és megerősítették hitében, hogy Ginny mentálisan beteg. Hogyan adta a terapeutája szájába a saját véleményét partneréről úgy, hogy az ezt zokszó nélkül elfogadja? Hogyan lehetnek a bántalmazók ilyen ügyesek csapattagok toborzásában, akik között néha komoly státusszal és befolyással rendelkező emberek is vannak? És miért kellenek nekik szövetségesek? (Ezek a kérdések állnak a tizenegyedik fejezet középpontjában, mely a Bántalmazó férfi és szövetségesei címet viseli.)

BIZONYOS HELYZETEKBEN LÁTSZÓLAG ELVESZTI AZ ÖNURALMÁT, MÁSKOR, HA URALKODNI AKAR, VISELKEDÉSE NAGYON IS KISZÁMÍTOTTNAK TŰNIK.

Évekkel ezelőtt egy Mark nevű fiatal férfi jelent meg a csoportban. Amikor egy ügyfél csatlakozik a programhoz, amilyen hamar csak lehetséges, meghatározzuk, hogy mely viselkedésformáján kell változtatnia. Gyakran azzal kezdem, hogy megkérdezem: „Mi az a három vagy négy dolog önnel kapcsolatban, amire a partnere a legtöbbet panaszkodik?” Mark válasza ez volt:

Az egyik dolog, amiért Eileentől a legtöbbet kapok, az, hogy szerinte semmibe veszem. Azt mondja, hogy számomra minden előbbre való, minthogy vele legyek, és ettől úgy érzi, hogy ő nem is számít. Szeretem, ha sok időm van magamra, pihenésre vagy tévét nézni. Azt hiszem, ilyenkor valahogy kikapcsolom őt a fejemből.

Mark beszámolója alapján a Viselkedési Terv tetejére azt írtam: „Töltsön több időt Eileennel! Legyen ő a legelső!”

Eileent nagyon nehéz volt elérni telefonon, de három héttel később végül ő hívott fel egy meglepő történettel.

Néhány héttel azelőtt, hogy Mark elkezdte volna a programot, megmondtam neki, hogy egy időre teljesen szüneteltetni akarom vele a kapcsolatot. Nem bírtam tovább elviselni az üvöltözését és az önzését. Már aludni sem hagyott. Úgyhogy egy darabig beszélni sem akartam vele; időre volt szükségem egyedül, hogy összeszedjem magam. Biztosítottam felőle, hogy a kapcsolatnak nincs vége, és hogy pár hónap múlva, miután egy kis lélegzethez jutottam, közösen fogunk dolgozni rajta, hogy újra együtt lehessünk.

Aztán pár hét múlva felhívott és elmondta, hogy csatlakozott egy bántalmazókkal foglalkozó programhoz. Azt mondta, a programvezető azt szeretné, hogy több időt töltsön velem és ezt felírta a lapjára, és hogy a programban azt tanulta, velem kell lennie ahhoz, hogy dolgozni tudjon a problémáján. Én egyáltalán nem voltam erre felkészülve, de nem akartam beavatkozni a programjába. Úgyhogy elkezdtünk megint találkozni. Szeretnék neki megadni mindent, ami segíti a változásban. Őszintén szólva jó lett volna még egy kicsit egyedül lenni, de hát ha az ön programja ezt ajánlja...

Marknak sikerült úgy kifordítania a program elvárásait, hogy az saját céljait szolgálja. Elmagyaráztam Eileennek, mi történt és bocsánatot kértem, amiért a program csak még jobban megnehezítette a kapcsolatát Markkal. A Mark által alkalmazott nagyfokú manipulálás sajnos nem ritka a bántalmazó férfiak körében. Miként lehetséges, hogy a bántalmazók néha képesek ilyen számítóak lenni, máskor meg teljesen elveszítik az önuralmukat? Kapcsolódik ez a két dolog egymáshoz? A válaszok a második fejezetben találhatóak, amelyben azt vizsgálom, milyen mentségeket találnak a bántalmazó férfiak viselkedésük igazolására.

NÉHA ÚGY TŰNIK, TÉNYLEG VÁLTOZIK, DE AZTÁN MINTHA AZ EGÉSZ VÁLTOZÁST ELFÚJTÁK VOLNA.

Carl huszonhat éves férfi volt, akit már többször letartóztattak családon belüli erőszak miatt és végül néhány hónap szabadságvesztésre ítélték. Ezt mondta nekem egy csoportfoglalkozáson:

A börtön volt az utolsó csepp a pohárban. Akkor végre leesett, hogy nem hibáztathatok mindig mást a problémáim miatt, hanem magammal kell szembenéznem. A börtönben is ugyanezt mondták: „Ha nem akarsz ide visszakerülni, szembe kell nézned magaddal.” Rossz természetem van, és őszintén szólva van bennem némi hitványság is, amivel meg kell küzdenem. Nem akarok visszakerülni a börtönbe.

A csoportfoglalkozások végén Carl olyan kijelentéseket tett, mint például „látom, hogy dolgoznom kell a hozzáállásomon”, és „sokat tanultam ma arról, hogy a mentségek keresése visszatart a változástól.” Egyik este rám nézett, és azt mondta: „Nagyon örülök, hogy megismertem önt, mert ha nem hallanám, amiket mond, akkor már visszafelé haladnék a dutyiba. Ön segít tisztán látnom.”

Felhívtam Carl barátnőjét, Peggyt telefonon, és kérdezősködni kezdtem, hogyan alakult ki Carl bántalmazó magatartása. Egyértelműen úgy hallottam, hogy feszeng és zavarban van. Gyanítottam, hogy Carl hallgatja a beszélgetést, úgyhogy kimentettem magam valamivel és hamar letettem. Viszont a következő héten, miközben Carl csoportfoglalkozáson volt, otthagytam a másik csoportvezetőt és kiosontam, hogy ismét felhívjam Peggyt. Kíváncsi voltam, vajon most szívesebben beszél-e. Ez alkalommal jól meglepett.

Carl minden héten feldühödve jön haza a csoportról. Szerda esténként félek itthon lenni, ilyenkor van a foglalkozás. Azt mondja, hogy a program teljes marhaság, és hogy nem kéne ott ülnie és elviselnie, hogy maguk sértegessék, ha én nem hívtam volna ki rá a rendőrséget, és hogy én is nagyon jól tudom, hogy a verekedés akkor éjjel az én hibám volt. Azt mondja, különösen azt a Lundy nevű pasast utálja. Pár napja megmondtam neki, hogy most már ne engem vádoljon, mert terápiába kell járnia, erre hozzávágott az ajtófélfához, és azt mondta, ha nem hallgatok el, megfojt. Ki kéne hívnom a rendőrséget, de akkor két évre lecsukják, mert most csak feltételesen van szabadlábon. Attól félek, megölne, amikor kiszabadul.

Peggy ezek után elmesélte, mennyi verést kapott Carltól, mielőtt börtönbe került: a monoklikat, az összetört bútort, és hogy egyszer kést szegezett a torkához. Carl kivétel nélkül minden támadásért Peggyt hibáztatta, függetlenül attól, hogy milyen brutális volt a bántalmazás, vagy milyen súlyosak Peggy sérülései.

Miután beszéltem Peggyvel, visszatértem a csoporthoz, ahol Carl szokásos önelemző, bűntudatos műsorszámát adta elő. Én persze nem szóltam semmit, mert ha Carl megtudta volna, hogy Peggy elmondta nekem az igazat, azzal nagy veszélybe sodortam volna a nőt. Röviddel ezután beszámoltam Carl pártfogó felügyelőjének, hogy a férfi nem alkalmas a program elvégzésére, de nem árultam el az igazi okot.

Carl azt a látszatot keltette, hogy rengeteget tanul minden foglalkozáson, és megjegyzései azt sugallták, hogy komolyan átgondolja problémáit és azt, hogy a bántalmazás milyen hatást gyakorol partnerére. Vajon mi ment végbe benne minden héten, miközben hazafelé tartott? Hogyan képes egy bántalmazó ennyire megérteni saját érzelmeit, és mégis ilyen romboló módon viselkedni? Hogyan történhet valódi változás? (Ezekhez a kérdésekhez A változás folyamata című tizennegyedik fejezetben térünk vissza.)

Ez csak néhány a sok zavarba ejtő kérdés közül, amelyekkel szembetalálják magukat mindazok – a bántalmazó partnere, barátai, a szakemberek –, akik hatékony megoldásokat keresnek a bántalmazó viselkedésre. A több mint kétezer ügyféllel végzett munkám során rájöttem, hogy a bántalmazó férfi rejtély akar maradni. Ahhoz, hogy nyugodtan bántalmazhasson, és ne kelljen szembenéznie a problémájával, mindenkit – beleértve saját magát is – meg kell győznie, hogy a viselkedésének nincs semmi értelme. Arra van szüksége, hogy a partnere mindennel mással legyen elfoglalva, kivéve viselkedésének valódi okait. Hogy teljes valóságában lássuk a bántalmazót, egyenként kell lefejteni róla a zavarkeltés, az ellentmondó üzenetek és a megtévesztés rétegeit. Mint mindenki más, akinek súlyos problémája van, a bántalmazó is keményen dolgozik, hogy valódi énje rejtve maradjon.

Egyik módja annak, hogy a bántalmazó elkerülje a szembenézést önmagával, hogy meggyőzi önt, hogy ön váltja ki ezt a viselkedést belőle, de legalábbis részben ön a felelős érte. A bántalmazás azonban nem azért alakul ki, mert a párkapcsolat rosszul működik, éppen ezért ön nem fog tudni javítani a helyzeten azzal, hogy saját viselkedésén változtat vagy megpróbálja jobban kezelni a partnerét. A bántalmazás olyan probléma, ami teljes mértékben a bántalmazón múlik.

A bántalmazókkal és partnereikkel végzett sokéves munkának köszönhetően szép lassan körvonalazódni kezdett előttem a talányos bántalmazó igazi alakja, és ez a kép egyre nagyobb értelmet nyert. A következő oldalakon megmutatom a kirakós darabkáit, melyek egyesével kerültek a helyükre.

• Miért elbűvölők a bántalmazók a kapcsolat elején, és később miért nem?

• Melyek az első figyelmeztető jelek, amelyekből sejtheti, hogy esetleg bántalmazó, uralkodni vágyó férfival van kapcsolata?

• Miért változik meg a hangulata egyik pillanatról a másikra?

• Mi zajlik a bántalmazó fejében, és mi a kapcsolat a gondolkodásmódja és a viselkedése között?

• Milyen szerepet játszik – vagy nem játszik – az alkohol és a kábítószer a partnerbántalmazásban?

• Miért nem oldja meg mindig a problémát, ha a nő elhagyja a bántalmazót?

• Hogyan lehet megállapítani, hogy a bántalmazó tényleg megváltozott-e, és mit kell tenni, ha nem?

• Hogyan segíthetnek megállítani a bántalmazást a barátok, rokonok és ismerősök?

• Miért tűnik sok bántalmazó mentálisan betegnek? És mi az oka, hogy többnyire nem azok?

Három szinten vizsgáljuk a válaszokat ezekre a kérdésekre. Az első szint a bántalmazó gondolkodásmódja (hozzáállása, meggyőződései) hétköznapi helyzetekben. A második szint a tanulási folyamat, melynek során életének korai szakaszában kialakult mostani gondolkodásmódja. A harmadik szint pedig azt vizsgálja meg, mit nyer a bántalmazó partnere irányításával, azaz: mi az, ami arra ösztönzi, hogy újra és újra bántalmazzon? Ahogy eloszlatjuk a bántalmazó körüli ködöt, meg fogja látni, hogy a bántalmazás sokkal kevésbé talányos, mint amilyennek elsőre látszik.

A bántalmazó meggyőződések, észrevételek és lehetséges válaszok egész sorával rendelkezik, amelyek meglepően logikus módon állnak össze. A viselkedése nagyon is észszerű. Az észszerűtlen és robbanékony ember álarca mögött egy másik lény rejtőzik egy könnyen felfogható és megoldható problémával. De a bántalmazó nem akarja, hogy ön erre rájöjjön és a maszk mögé lásson.

A bántalmazó azért kelt zavart, mert kénytelen rá. Nem lenne képes megfélemlítő lenni és uralkodni önön, nem tudna magának szövetségeseket toborozni, akik kiállnak mellette, nem sikerülne neki folyamatosan meglógnia viselkedésének következményei elől, ha nem tudna mindenkit félrevezetni. Ahogy a környezete elkezd átlátni a bántalmazón, annak hatalma olvadni kezd. Most felfedezőútra indulunk a bántalmazó maszkja mögé, hogy eljussunk a probléma gyökeréhez. Ez a felfedezőút alapvető fontosságú a bántalmazott nők és gyerekeik gyógyulása és egészsége szempontjából, mert ha ön egyszer megérti, hogyan működik a bántalmazó elméje, képes lesz visszavenni az irányítást saját élete felett. A bántalmazó leleplezésével neki is szívességet tesz, mert ő addig nem fog szembenézni és megküzdeni rendkívül pusztító problémájával, amíg az rejtve maradhat.

Minél jobban megértjük a bántalmazókat, annál könnyebben tudunk olyan otthont és párkapcsolatot teremteni, amely a szeretet és biztonság kikötője – amilyennek lennie kéne. A világbéke tényleg otthon kezdődik.

2

TÉVHITEK

Őrült.

Annyira elégedetlen önmagával. Csak erősítenem kell egy kicsit az önbizalmát.

Egyszerűen elveszti az önuralmát.

Annyira nem bízik magában.

Az anyja bántalmazta, ezért most neheztel a nőkre, és ezt rajtam vezeti le.

Annyira össze vagyok zavarodva. Nem értem, mi ütött belé.

A bántalmazó férfi lényegében úgy dolgozik, mint egy bűvész, akinek a trükkjei nagyjából azon alapulnak, hogy eltereli a figyelmet, így ön nem veszi észre, hol is zajlik a valódi történés. Hasonlóképpen a bántalmazó eléri, hogy ön az ő viharos érzelmi világára figyeljen, elterelve figyelmét a bántalmazás igazi okáról, ami gondolkodásmódjában rejlik. Kapcsolatukat tekervényes útvesztővé varázsolja. Azt akarja, hogy ön rá összpontosítson, őt próbálja megérteni, mintha ő egy csodálatos, de elromlott gép lenne, aminek a hibás alkatrészét önnek kell megtalálnia és megjavítania, hogy újra teljes kapacitással üzemelhessen. Az a célja – bár ezt talán magának se vallja be –, hogy ön ezen törje a fejét, így nem lesz ideje és energiája felismerni, milyen mintát és logikát követ a viselkedése, mennyi tudatosság bújik meg a látszólagos őrültsége mögött.

Hogy még jobban elterelje a figyelmét, olyan véleményt alakít ki önben volt partnereiről, ami visszatartja attól, hogy személyesen beszéljen velük, illetve felkészíti önt arra, ha esetleg mégis beszélnének, ne higgye el, amit mondanak. Ha ön vissza tudná követni partnere viselkedésének alakulását előző kapcsolataiban, rájönne, hogy nem is olyan kiszámíthatatlan, mint amilyennek látszik; valójában minden nő esetében következetesen ugyanazt a mintát követte, kivéve a rövid kalandjait vagy a számára lényegtelen kapcsolatokat.

A bántalmazó férfi mindenekelőtt azt akarja kivédeni, hogy ön magára a bántalmazásra fókuszáljon. Ezért teletömi az ön fejét mindenféle mentségekkel és torzításokkal, és eléri, hogy önt megbénítsa az önvád és az önmagában való kételkedés. És sajnos a társadalom nagy része gyanútlanul mögé áll, segít neki eltakarni a problémát az ön és a saját szeme elől.

A bántalmazó férfiakról szóló, modern kultúrákat átszövő mítoszok nagy részét maguk a bántalmazók teremtették. A bántalmazó férfiak mindenféle magyarázatot agyalnak ki a viselkedésükre, amit aztán elhitetnek a partnerükkel, a terapeutájukkal, a lelkészükkel, a rokonaikkal és a társadalomkutatókkal. Súlyos hiba engedni, hogy a bántalmazók saját maguk elemezzék és magyarázzák a problémájukat. Vajon megkérdeznénk egy aktív alkoholistát, miért iszik, és utána habozás nélkül elfogadnánk a válaszait? Ilyeneket hallanánk:

„Azért iszom, mert olyan peches vagyok az életben.”

„Igazából nem is nagyon iszom – ez csak pletyka, amit azok terjesztenek rólam, akik nem kedvelnek.”

„Azért kezdtem el inni, mert teljesen lerombolták az önbizalmam az igazságtalan vádaskodással, hogy alkoholista vagyok, pedig nem is vagyok az.”

Mikor ilyen magyarázkodást hallunk egy részeg alkoholistától, pontosan tudjuk, hogy ezek csak kifogások. Az aktív alkoholistát nem tekintjük megbízható forrásnak saját belső működéséről. Akkor miért lenne egy erőszakos és uralkodni vágyó férfi szaktekintély a partnerbántalmazással kapcsolatban? Első feladatunk tehát az, hogy mögé lássunk a sok ködösítésnek és a bűvésztrükköknek, és nekiálljunk alaposan megfigyelni, mit is csinál valójában.

EGY RÖVID GYAKORLAT

A bántalmazásról tartott nyilvános előadásaimat gyakran egy egyszerű gyakorlattal kezdem. Megkérem a hallgatóságot, hogy írjanak le mindent, amit valaha hallottak vagy hittek arról, mi az oka és eredete a bántalmazó problémájának. Önt is arra kérem most, csukja be a könyvet néhány percre, és állítson össze egy listát, amihez az olvasás során később visszatérhet.

Azután megkérem a hallgatókat, hogy soroljanak fel okokat a listáról, én pedig felírom őket a táblára három csoportba: tévhitek, féligazságok és tények. Általában húsz-harminc tévhitet, négy-öt féligazságot és talán egy vagy két tényt szedünk össze a végére. A hallgatóság tagjai ilyenkor sandán néznek rám, fészkelődnek a helyükön, mert meglepődve fedezik fel, hogy a bántalmazás okairól szóló közhiedelmek jó nagy adag fantazmagóriát és tévhitet tartalmaznak, és csak nagyon kevés igazságot. Ha a fejezet olvasása közben rájön, hogy a listája főleg tévhiteket tartalmaz, akkor azzal nincs egyedül.

A bántalmazó vagy kontrolláló férfi partnere számára megrendítő lehet, ha egyszerre húzunk ki alóla minden hibás elméletet. De minden lap helyén, amit kihúzunk a bántalmazó férfiakról szóló tévhitek kártyavárából, egy tégla vár elhelyezésre. Mire a végére érünk, az ön partnere az eddigieknél jóval nehezebben fogja önt egyensúlyából kibillenteni és összezavarni, és olyan jól fogja érteni párkapcsolata működését, mint még soha.

BÁNTALMAZÓKRÓL SZÓLÓ TÉVHITEK

1. Gyerekkorában bántalmazták.

2. Az előző partnere bántotta.

3. Azokat bántalmazza, akiket a legjobban szeret.

4. Túlságosan magába fojtja az érzéseit.

5. Agresszív személyiség.

6. Könnyen elveszti az önuralmát.

7. Túlságosan dühös tud lenni.

8. Mentális beteg.

9. Gyűlöli a nőket.

10. Fél a bensőséges kapcsolatoktól, és attól, hogy elhagyják.

11. Kevés az önbizalma.

12. A főnöke rosszul bánik vele.

13. Gyengék a kommunikációs és problémamegoldó készségei.

14. Ugyanannyi bántalmazó nő van, mint bántalmazó férfi.

15. Neki is ugyanolyan rossz, hogy bántalmaz, mint a partnerének.

16. A rasszizmus áldozata.

17. Alkoholista vagy kábítószerfüggő.

1. TÉVHIT

GYEREKKORÁBAN BÁNTALMAZTÁK, EZÉRT TERÁPIÁRA VAN SZÜKSÉGE.

Ügyfeleim partnerei gyakran azt hiszik – és sok szakember is osztja ezt a nézetet –, hogy a férfi bántalmazó viselkedésének gyökerei az általa elszenvedett rossz bánásmódban keresendők. Ilyen és ehhez hasonló magyarázatokat hallok:

„Azért beszél velem olyan gorombán, mert az anyja is ezt csinálta vele.”

„Az apja, mikor dühös volt rá, övvel verte, úgyhogy ha én dühös vagyok, elborul az agya és elkezd mindenfélét a földhöz vágni. Azt mondja, azért csinálja, mert a szíve mélyén nagyon fél a dühömtől.”

„A nevelőanyja egy boszorkány volt. Találkoztam vele, tényleg gonosz. Úgyhogy ezért van baja a nőkkel.”

1. KÉRDÉS:

AZÉRT CSINÁLJA, MERT BÁNTALMAZTÁK GYEREKKORÁBAN?

Számos kutatás vizsgálta a kérdést, vajon a nőket bántalmazó férfiak gyermekkori bántalmazás túlélői-e, és a kettő közti összefüggést nem sikerült bizonyítani. Mint azt látni fogjuk, más tényezők sokkal biztosabban előrejelzik, milyen férfiak bántalmaznak nőket. Azok a férfiak, akik más férfiakkal erőszakosak, valóban gyakran gyerekkori bántalmazás túlélői, de ez az összefüggés sokkal kevésbé egyértelmű a nőket bántalmazó férfiak esetében. Egy kivétel van: nagyobb arányú a gyerekkori bántalmazást elszenvedett férfiak száma azok között, akik brutális fizikai erőszakot vagy megfélemlítést alkalmaznak nőkkel szemben. Más szóval, a rossz gyerekkor nem teszi a férfit bántalmazóvá, de elősegítheti, hogy a bántalmazó különösen veszélyes legyen.

Ha a bántalmazás a gyermekkori érzelmi sérülés eredménye lenne, akkor a bántalmazók pszichoterápia segítségével le tudnák küzdeni ezt a problémájukat. De gyakorlatilag még nem volt arra példa, hogy bántalmazó férfi pszichoterápia segítségével jelentős és tartós változáson ment volna keresztül bántalmazó viselkedését illetően. (A tizennegyedik fejezetben megvizsgáljuka pszichoterápia és a bántalmazóknak szóló speciális program közti különbségeket, mert az utóbbival néha jó eredményeket lehet elérni.) Fel tudja dolgozni egyéb érzelmi problémáit, megismerheti önmagát, de a viselkedése folytatódik. Sőt többnyire még rosszabbodik is, amennyiben arra használja a terápiát, hogy új kifogásokat találjon a viselkedésére, kifinomultabban bizonyítsa partnere mentális labilitását, és még kreatívabban tegye partnerét felelőssé az ő érzelmi problémáiért. A bántalmazó férfiak néha mesterei az önsajnáltatásnak, és hamar rájönnek, hogy a gyerekkori bántalmazás elmesélése a legjobb könnyfakasztó módszerek egyike.

Bizonyos bántalmazók számára a „mindenért a gyerekkorom a hibás” megközelítés még egy okból vonzó: ha csak arról van szó, mit tett az anyja rosszul, akkor egy nőt hibáztathat a többi nő bántalmazásáért. Ez a magyarázat a bántalmazott nő számára is vonzó lehet, mivel ettől értelmet nyer a férfi magatartása, a nő számára ráadásul biztonságos, ha másra lehet dühös – mivel ha a férfira haragszik, azt mindig ő sínyli meg. A szélesebb társadalom, és különösen a pszichológia, szívesen támogatja ezt a magyarázatot, ahelyett, hogy szembenézne a partnerbántalmazás kegyetlen kérdéseivel. A nők elleni erőszak olyan hihetetlenül elterjedt, hogy ha a társadalomnak nem sikerül valahogy a nőket hibáztatnia érte, akkor az emberek kénytelenek lesznek számos meglehetősen kényelmetlen kérdéssel szembesülni a férfiakat és a férfiak gondolkodásmódját illetően. Könnyebb a problémát a férfi anyjának a nyakába varrni, ugye?

Azok az ügyfeleim, akik hosszú távú terápiában vagy elvonókúrán vettek részt, néha maguk is úgy beszélnek, mintha terapeuták lennének – és néhányan azok is –, mivel elsajátították a népszerű pszichológia és az elméleti kézikönyvek nyelvezetét. A csoportomba járó egyik férfi folyton szakmai vitákat próbált kezdeményezni a hozzászólásaival: „Nos, az ön csoportja a kognitív viselkedésterápia modelljét követi, amelyről már bebizonyították, hogy korlátozottan alkalmazható ilyen mély problémák kezelésére.” A bántalmazó férfi, aki járatos az érzelmek nyelvében, megőrjítheti a partnerét azzal, hogy minden vitát terápiás üléssé változtat, amelyben a nő minden kijelentését mikroszkóp alá veszi, miközben ő a „segítő” szerepét ölti fel. Például „elmagyarázza”, hogy a partnerének milyen érzelmi problémákon kell dolgoznia, vagy analizálni kezdi, hogy partnere vajon miért hiszi azt „tévedésből”, hogy ő bántalmazza.

A bántalmazó férfi néha ki is színezi gyerekkori szenvedéseit, mikor rájön, hogy ezzel elkerülheti a felelősségre vonást. Az amerikai Államügyészek Országos Szövetségének Közlönye megjelentetett egy sokatmondó kutatást, amely a destruktív férfiak egy másik csoportjáról készült, akik szexuális visszaélést követnek el gyerekek ellen. A kutatásban részt vevő férfiakat megkérdezték, érte-e őket szexuális bántalmazás gyerekkorukban. A válaszadók 67 százaléka igennel válaszolt. Ezután a kutató tájékoztatta őket, hogy hazugságvizsgáló gépet fog rájuk csatolni és fel fogja tenni a kérdést még egyszer. Az „igen” válaszok hirtelen 29 százalékra zuhantak. Más szóval, a bántalmazók széles tábora hajlamos kihasználni az előnyt, amit azzal nyerhet, hogy azt állítja: „Azért bántalmazok, mert engem is bántalmaztak.”

Bár a tipikus bántalmazó igyekszik fenntartani a róla élő pozitív képet, tény, hogy vannak olyan bántalmazó partnerek, akik mindenkivel gorombán és fenyegetően viselkednek. Mi a helyzet az ilyen férfival? Azért ilyen, mert a szülei bántalmazták? A válasz egyszerre „igen” és „nem”; attól függ, pontosan miről beszélünk. Lehet a kegyetlen nevelés eredménye, hogy ellenségesen viszonyul az emberekhez, de nőket azért bántalmaz, mert egy bántalmazó. A két probléma összefügg ugyan, de nagyon eltérő.

Nem azt mondom, hogy ne érezzen együtt partnere gyerekkori szenvedéseivel. A bántalmazó férfi ugyanannyi részvétet érdemel, mint a nem bántalmazó, se többet, se kevesebbet. Azonban az olyan férfi, aki nem bántalmaz, nem használja ürügyként a múltját arra, hogy rosszul bánjon önnel. A partnere iránt érzett sajnálat csapda, ha ettől bűntudata támad, amikor megpróbál tiltakozni a bántalmazás ellen.

Azt szoktam mondani az ügyfeleimnek: „Ha önben ilyen élénken él, milyen volt bántalmazott gyereknek lenni, akkor tudnia kell, milyen érzés, ha az embert bántalmazzák. Emlékeznie kell rá, milyen szörnyű volt, amikor semmibe vették, rettegésben tartották, és azt mondták önnek, hogy a bántalmazás az ön hibája. Ez a tapasztalat kevésbé hajlamossá kellene tegye önt a bántalmazásra, és nem fordítva.” Amikor erre felhívom a figyelmét, a bántalmazó általában felhagy a gyerekkora emlegetésével. Csak akkor emlegeti fel a gyerekkorát, ha az ürügyként szolgál, hogy minden úgy maradjon, ahogy van, de akkor nem, ha az indok lehet a változásra.

2. TÉVHIT

VOLT EGYSZER EGY NŐJE, AKI SZÖRNYEN BÁNT VELE, ENNEK EREDMÉNYE, HOGY MOST BAJA VAN A NŐKKEL. AMÚGY CSODÁLATOS EMBER, AZ A RIBANC TETTE ILYENNÉ.

Ahogy azt láttuk Fran történetében, a bántalmazó érzelmes meséje az őt tönkretevő volt feleségről vagy barátnőről nagy hatást gyakorolhat jelenlegi partnerére. A sztori leggyakoribb változata az, amelyben a férfi részletesen elmeséli, hogyan törte össze a szívét a volt partnere azzal, hogy megcsalta őt, akár több férfival is. Ha megkérdezi a férfit, miként jött rá, azt válaszolja, hogy „mindenki” tudott róla, vagy hogy a barátai árulták el neki. Esetleg azt válaszolja, hogy „én magam kaptam rajta”, de ha ön ragaszkodik hozzá, hogy elmondja, pontosan mit látott, gyakran kiderül, hogy nem látott semmit, vagy hogy látta a nőt beszélgetni egy férfival, vagy egy férfi autójában ülni késő éjszaka – „amiből rögtön tudtam”.

Mesélhet más volt partnere okozta sebekről is. A nő megpróbált uralkodni rajta, semmi szabadságot nem hagyott neki, elvárta tőle, hogy körülugrálja, ellene fordította a gyerekeket, bosszúból „kihívta rá a rendőrséget”. A bántalmazó ilyenkor általában saját viselkedését írja le a nőnek tulajdonítva azt, így az áldozat szerepében tetszeleghet. Ezzel együttérzést vált ki új partneréből, hiszen sok nő tudja sajnos, milyen érzés bántalmazottnak lenni, így könnyen azonosulni tudnak a férfi fájdalmával.

A bántalmazó, uralkodni akaró férfi a mentségek széles palettájával tud előállni korábbi kapcsolataira hivatkozva. Ez a mentség arra, hogy ellenőrzi jelenlegi partnere baráti kapcsolatait, és azzal vádolja, hogy a nő megcsalja. „Ez azért van, mert a volt nőm akkora fájdalmat okozott nekem azzal, hogy folyton megcsalt. Ezért vagyok rád annyira féltékeny, ezért nem bízom meg benned.” Ez a mentség arra, ha dührohamot kap, mert partnere megkéri, hogy takarítson össze maga után. „A volt nőm minden mozdulatomat irányította, ezért kiborulok, ha úgy érzem, meg akarod mondani nekem, mit csináljak.” Arra, ha viszonya van más nőkkel vagy melegen tart más szerelmi kapcsolatokat is. „Legutóbb annyira megsebeztek, hogy nagyon félek az elköteleződéstől, ezért fontos, hogy mással is legyen kapcsolatom.” A bántalmazó könnyen talál mentséget rá, ha ellenőrizni vagy irányítani akarja partnerét.

Azt javaslom, a következő elvet alkalmazza, amikor az erőszakos és uralkodni akaró férfi a volt partnereiről beszél:

HA A RÉGI SÉRELMEIT ÜRÜGYKÉNT HASZNÁLJA ARRA, HOGY ÖNT BÁNTALMAZZA, AKKOR AZOK FERDÍTÉSEK.

Ha egy férfit tényleg bántalmazott egy nő a párkapcsolatában, akkor nem használná ezt az élményt arra, hogy megússza mások bántalmazását.

Fordítsuk meg a helyzetet egy pillanatra. Hallott már valaha olyat, hogy egy nő azt állítja, azért bántja rendszeresen férfi partnerét, mert régebben egy férfi bántalmazta? Tizenöt éve foglalkozom bántalmazással, de még sosem találkoztam ezzel az ürüggyel. Természetesen találkoztam olyan nőkkel, akik nehezen bíztak meg egy másik férfiban, miután elhagyták a bántalmazót, de van itt egy fontos különbség: múltbeli élményei magyarázatul szolgálhatnak a nő érzéseire, de nem szolgálnak mentségül a viselkedésére. Ugyanez igaz a férfiakra is.

Amikor ügyfelem korábbi kapcsolatait okolja azért, mert kegyetlenül vagy uralkodóan viselkedik, a következő kérdéseket szegezem neki: „Mondta valaha volt partnere, hogy úgy érzi, ön megfélemlíti és uralkodik rajta? Hogy hangzott az ő verziója a történtekről? Ütötte-e meg a partnerét valaha dühében? És ő kért ön ellen távoltartási végzést?” Mire válaszol a kérdéseimre, általában tudom, mi történt: azt a nőt is bántalmazta.

Teljesen helyénvaló együtt érezni egy férfival, akinek rossz emlékei vannak volt partnere miatt, de amint mentségként használja fel ezeket az ön bántalmazására, többé ne higgyen el neki semmit, amit arról a kapcsolatról mond, hanem tekintse intő jelnek, hogy partnerének valami gondja van a nőkhöz való viszonyával. Keresse meg a volt partnert és beszéljen vele, amilyen hamar csak lehet, még akkor is, ha utálja őt. A bántalmazó minden kapcsolatában uralkodni akar a partnerén, és közben végig azt hiszi, minden a nők hibája és ő az igazi áldozat.

Függetlenül attól, hogy a bántalmazó a volt partnere vagy a szülei áldozatának tekinti-e magát, célja – talán nem tudatosan – az, hogy kihasználja az ön együttérzését, és így elkerülje, hogy foglalkoznia kelljen a saját problémájával.

3. TÉVHIT

AZÉRT BÁNTALMAZ, MERT OLYAN ERŐSEK AZ ÉRZELMEI IRÁNTAM. AZ EMBEREK AZOKNAK OKOZZÁK A LEGNAGYOBB FÁJDALMAT, AKIKET A LEGJOBBAN SZERETNEK.

Ez a fajta magyarázat gyakran merül fel a csoportban. Az ügyfeleimtől sokszor hallom: „Senki nem tud engem úgy kiakasztani, mint a nőm. Néha egyszerűen elvesztem a fejem, mert olyan erősek az érzéseim iránta. Amit ő csinál, az tényleg nagyon bánt; senki más nem képes annyira felhúzni, mint ő.” A bántalmazók sikeresen érvelnek így partnerükkel, barátaikkal és rokonaikkal szemben. Van benne egy csepp igazság: akiket szeretünk, tényleg nagyobb fájdalmat tudnak okozni nekünk, mint bárki más. De mi köze van ennek a bántalmazáshoz?

A bántalmazó azt szeretné, ha elfogadnánk ezt az egyszerű, de hamis képletet:

„A VISELKEDÉST AZ ÉRZELMEK IRÁNYÍTJÁK.”

„Ha az embert bántják, azt valaki máson torolja meg. Ha féltékeny, akkor kisajátítóvá válik és vádaskodni kezd. Ha úgy érzi, uralkodnak felette, akkor ordítozni kezd és fenyegetőzni.” Igaz?

Nem igaz. Minden ember egyéni módon kezeli a sértettségét és haragját. Ha ön úgy érzi, megsértették vagy erőszakosak voltak önnel, akkor lehet, hogy bekap egy szelet csokit. Ugyanebben a helyzetben én lehet, hogy elsírom magam. Valaki más lehet, hogy rögtön szavakba önti az érzéseit, és azonnal kikéri magának ezt a bánásmódot. Bár az érzéseink befolyásolhatják, hogyan szeretnénk cselekedni, döntésünket, hogy hogyan viselkedjünk, sokkal inkább a hozzáállásunk és a szokásaink határozzák meg. Aszerint reagálunk a lelki sérülésekre, hogy mit gondolunk önmagunkról, mit gondolunk arról a személyről, aki bántott minket, és hogyan érzékeljük a világot. Csak a súlyosan traumatizált és a komoly pszichés betegségben szenvedő emberekre igaz, hogy az érzéseik irányítják a viselkedésüket. És a bántalmazó férfiaknak csak töredéke küzd ilyen súlyos pszichológiai problémával.

Más érv is szól amellett, hogy ne fogadjuk el „a szeretet a bántalmazás oka” magyarázatot. Először is, sok ember a legjobb, legkedvesebb oldalát szeretteinek tartogatja, idetartozik a partner is. Vajon ezek az emberek nem éreznek olyan erős szeretetet vagy kevésbé szenvedélyesek, mint egy bántalmazó? Ez ostobaság. Szakmai köreimen kívül is sok olyan párt ismertem meg, akik szenvedélyesen szerették egymást és szeretettel bántak egymással. Társadalmunkban sajnos széles körben elfogadott az az egészségtelen elképzelés, hogy a szenvedély és az agresszió szorosan összetartozik, és hogy durva szóváltások, dühkitörések az ár, amit egy bensőséges, izgalmas és szexi párkapcsolatért fizetni kell. A népszerű romantikus filmek és szappanoperák sokszor megerősítik ezt a képet.

A legtöbb bántalmazónak másokkal is van bensőséges kapcsolata, nem csak a feleségével vagy barátnőjével. Ügyfeleim gyakran erősen kötődnek egyik vagy mindkét szülőjükhöz, testvérükhöz, egy közeli baráthoz, kedves nagynénihez vagy nagybácsihoz. Őket is bántalmazzák? Ritkán. Nem a szeretet vagy a mély kötődés viselkedési problémájuk oka.

4. TÉVHIT

TÚLSÁGOSAN MAGÁBA FOJTJA AZ ÉRZÉSEIT, ÉS EZEK HALMOZÓDNAK, AMÍG EGYSZER CSAK KITÖRNEK BELŐLE. KAPCSOLATBA KELL KERÜLNIE AZ ÉRZÉSEIVEL ÉS MEG KELL TANULNIA KIFEJEZNI ŐKET, HOGY MEGELŐZZE EZEKET A KIROBBANÁSOKAT.

A kollégáimmal a kuktaelmélet nevet adtuk ennek a tévhitnek. A hiedelem alapja, hogy az ember csak bizonyos mennyiségű fájdalmat, illetve elégedetlenséget, csalódottságot képes elviselni. Ha nem engedi ki a gőzt időről időre – mint a kukta –, komoly baleset történhet. Ebben a tévhitben van némi igazság, hiszen mindannyian tudjuk, milyen sok férfi őrizget magában felgyülemlett érzelmeket. Mivel a legtöbb bántalmazó férfi, az elmélet stimmelni látszik.

Mégsem stimmel, az oka pedig a következő: Legtöbb ügyfelemre nem jellemző az érzelmek elfojtása. Sőt közülük nem egy jobban kifejezi érzelmeit, mint némelyik nem erőszakos férfi. Ahelyett, hogy mindent elfojtanának, valójában ennek az ellenkezőjét teszik. Túlzott jelentőséget tulajdonítanak az érzéseiknek, egyfolytában erről beszélnek – és ki is fejezik őket –, és a végén teljesen felőrli partnerüket és gyerekeiket, hogy állandóan ezt hallgatják. A bántalmazó érzelmei szélsőségesek. Megtölthetik az egész házat. Ha rosszul érzi magát, akkor a családban mindenki más számára is álljon meg az élet, amíg valaki nem gondoskodik rossz közérzetéről. Se partnere válságai, se ha a gyerek beteg, enni kér vagy születésnapja van, semmi nem számít annyira, mint saját érzései.

A bántalmazó nem a saját érzéseitől van eltávolodva, hanem partnere és gyerekei érzéseitől. Az ő érzéseikről tud nagyon keveset, és azokkal kell „kapcsolatba kerülnie”. Tanácsadói munkámnak gyakran része, hogy elterelem a beszélgetést arról, hogyan érez ügyfelem, arra, hogy hogyan gondolkodik (ideértve azt is, hogy miként áll partnere érzéseihez). Ügyfeleim próbálják visszacselezni a labdát a számukra ismerős és kényelmes térfélre, ahol csak az ő belső világuk számít.

Évtizedeken át számos terapeuta próbálta elősegíteni bántalmazó férfiak változását azzal, hogy érzelmeik felismerésére és kifejezésére ösztönözték őket. Sajnos ez a jó szándékú, ám hibás megközelítés megerősíti, hogy a bántalmazó önző módon csak önmagára fókuszáljon, ami fontos mozgatórugója a bántalmazó viselkedésének.

Lehet, hogy ön hajlik rá, hogy elfogadja a kuktaelméletet, mert megfigyelte, hogy a partnere ezt a mintát követi: először zárkózottabbá válik, egyre kevesebbet beszél, mintha alacsony lángon főne, szép lassan felforr, végül gejzírként tör ki belőle az ordítás, durvaság és ocsmány viselkedés. Érzelemkitörésnek látszik, így természetesen ön annak is tekinti. A fokozódó feszültség érzelmi kuktaeffektusa mögött az