Apukámnak.
Amiért fél Leedsen keresztülhurcolt egy vaskos írógépet,
majd a buszon egészen Barnsley-ig hozta,
csak mert valaki épp ingyen elajándékozta.
Azt akarta, hogy kamasz kislányáé legyen, aki imádott írni,
s így belevághatott rajta új sikerkönyvébe.
Ez egyike a legbecsesebb emlékeimnek.
Nyugodj békében, te drága, hőn szeretett, csodálatos ember!
Megtiszteltetés, hogy a lányod lehetek.

Terence Hubbard 1933. 10. 10. – 2019. 12. 06.

Ő volt nekem az észak, a dél, a kelet s a nyugat.

W. H. AUDEN

PROLÓGUS

Február

Ez az, gondolta Pete Moore, amiből az emberek többsége szerint egy tűzoltó napja állhat reggeltől estig. Lázas tettrekészségtől fűtve száguldani egy katasztrófa helyszíne felé, hogy az ember életeket mentsen, keze ügyébe készített légzőkészülékkel és láthatósági dzsekivel, ereiben dübörgő adrenalinnal, a tűzoltóautó kerekeinek minden egyes fordulásával egyre szaporábban vágtató szívvel. Hát tévednek. De valóban arra képezték ki őket, mintha ez ment volna reggeltől estig. És ma este meg is kapták a teljes kalandcsomagot, ahogy azt az átlagemberek elképzelik: mentőautók, rohammentősök, kivezényelt rendőrség, mindkét tűzoltóautó az állomásukról, plusz még kettő a második legközelebbiről, szirénák, kék fények. Csúnya baleset történt, ahogyan arra Andy, a főnök figyelmeztette is őket, amint az információ befutott a fedélzeti számítógépre. Tíz jármű szaladt egymásba egy osztott pályás autóút egyik hírhedten veszélyes szakaszán a várostól délre. Sötét volt, február, láthatatlan jégréteg az úttesten, ónos eső, hideg és útmunkálatok: minden összetevő jelen volt egy karambol tökéletes receptjéhez. Valaki, aki aznap reggel még egy derűs „Este találkozunk!”-kal indult munkába, már soha többé nem fog hazatérni. Korábban még Pete is rágódott egy-egy szörnyű eset részletein, de az idő múlásával valahogy leállt ezzel. Nem szándékosan határolódott el mentálisan a tragédiáktól, csak úgy megtörtént. Legjobb tudása szerint tette a dolgát, és jó is volt benne: erős, rettenthetetlen, éleslátó, szívós; de ha végzett, a munkáját a csizmájával együtt az ajtónál hagyta.

Nem is kellett volna ott lennie azon az estén. Rav helyett vállalt be pár órát, akinek elesett az apukája. Otthon kellett volna lennie, lerúgott cipővel, ropogó tűzzel, sütőben sülő vacsorával – akármelyikük ért is haza előbb, az készített vacsorát: ez volt az íratlan szabály; habár ő sokkal jobb szakács volt, mint a felesége, úgyhogy hajlamos volt az igazságosnál többet is vállalni az említett feladatból. Épp az ablakán kellett volna kikémlelnie a zimankóra, hálásan, hogy odabent lehet szárazon, és izgatottan, hogy mit tartogathat számára az este, miközben lecsavarja egy üveg vörösbor kupakját, és kitölt két pohárral, hogy hagyja őket levegőzni.

Visszatekintve nem is tudta, mi lett volna rosszabb: várni a konyha meghitt melegében, enyhén bosszankodva, hogy túlpirult a pásztorpitéje, és a tetején lévő krumplipüréhullámok csúcsai feketére pörkölődtek, miközben egyre nyugtalanabbul pillantgat az órára, azon tűnődve, hol lehet már Tara azok után, hogy a nő hívta, és kérte tőle, rögtön menjen haza a műszakja után, mert el akar neki mondani valamit. Vagy ott lenni az egész sűrűjében: a füstben, a metszőn szakadó esőben, ami aztán havazásba fordult, a fények, a zajok, a káosz kellős közepén. Részesévé válni a jelenetnek, első kézből látni az egészet. Egyetlen színes filmkockaként felismerni a piros autót a között a sok összezúzott, szétroncsolódott, sötét fém között egy egyébként fekete-fehér filmben. Figyelni, ahogy Krish Khatri vadul feszegeti az ablaküveget, Sal elszántan recseg-ropog a csapszegvágóval, a mentősök pedig furcsa, kényelmetlen szögben furakodnak keresztül a vezetőoldali ablakon, hogy a sofőrhöz férkőzhessenek.

Pete emlékezett, ahogy azt üvölti, „Jézusom, ez Tara!”. Emlékezett rá, hogy Andy Burlap vaskos karjai köré zárultak. Emlékezett, hogy megfogta felesége apró, imádott kezét, és kétségbeesetten igyekezett melegséget dörzsölni hideg érintésébe, melegséget, amit a neje nem tudott magába fogadni, mert Tara, aki azon a reggelen még egy derűs „Este találkozunk!”-kal indult munkába, már soha többé nem tért haza.

DÉL

Gyakorlottan válaszolok ismét
Arcomon tökéletes maszk
Kedves tőled, hogy kérdezed
Jól vagyok, ez színigaz
Botorkálok, csak létezem
Eljátszva, hogy megy ez nekem
Miközben iránytűm pörög körbe-körbe
S én csak egykedvűen meredek előre
Életem a mélybe süllyed
De hogy elhidd, mégis mosolygok
A gyász e maró tavában
Én integetek, nem fuldoklok

SÜLLYEDŐ ÉLET
(LINDA FLOWERS{1})

1. fejezet

Késő augusztus

Ez a bájos üzlethelyiség minden szerda este pár óra erejéig Molly Jones-Hoyland birodalmává változott. Eredetileg az otthonában tervezte Molly Klubja nevezetű kis csoportterápiáját megtartani, de aztán a barátja, Leni javasolta neki, hogy használja nyugodtan a teázóját. Végtére is bőven volt a környéken parkolóhely, kényelmesen el lehetett férni odabent, valamint bőséges tea- és süteményválaszték járt az együttérzés mellé. Ráadásul nem is lehetett volna alkalomhoz illőbb az atmoszférája, mivel a teázó hívogatóan barátságos, megnyugtató légköre tökéletes volt azon emberek számára, akik elveszettnek érezték magukat, hánykolódva az élet tengerén. Ez a kis „Sarki teaház” évekkel ezelőtt Mollyt is úgy vonzotta magához, mint a mágnes, és nemcsak barátságra lelt benne, de egy nemes életcélt is talált általa. A teázó ajtajának kitárása előfutára volt egy másik ajtó kinyitásának is egy új életre, egy nagyszabásúbb életre annál, mint amit addig élt. Molly meg volt róla győződve, hogy varázslat fészkel a hely falai közt. Ugyan a teázó egy újonnan épült ingatlan volt egy lerombolt huzalgyár területén, ő már régóta gyanította, hogy alatta ősi és jóságos energiavonalak futnak, hiszen kellett hogy legyen valami magyarázata annak, hogy bárki, aki belépett, rögvest nyugodtnak és ellazultnak érezte magát, mintha otthon lenne.

Molly a hetvenes évei közepén járt, de még mindig rengeteg energiája volt kedvenc szabadidős elfoglaltságához: hogy segítse az embereket a gyász folyamatában, hogy átkísérje őket a veszteségükön, a haragjukon, a zavarodottságukon, hogy segítsen nekik elérni az elfogadás fázisát pusztán azzal, hogy beinvitálja őket egy biztonságos menedékhelyre, ahol beszélhetnek, és megoszthatják a tapasztalataikat. Őt is elég szomorúság és veszteség érte már a saját életében, bár hivatalos gyásztanácsadói képzettsége nem volt, de ő maga is annyit profitált a barátságaiból és mindenekelőtt az emberi kedvességből, hogy kötelességének érezte ezt másoknak is átadni. Saját magát mindez már meggyógyította, és reményt adott neki, amikor nem érezte, hogy lenne, amikor a horizontján csak felhőket látott, és sehol egy szempillantásnyi napsugarat. Ennek köszönhetően látta magát – és látták őt mások is – erős nőnek a gyöngéd megjelenése mögött. Molly olyan békességet árasztott magából, amire az emberek megnyíltak neki, akár egy virág, kitárták előtte szirmaikat, mintha egy örömmel fogadott, langyos eső volna.

A terápián soha nem vett részt hat „vendégnél” több, ahogyan ő hivatkozott rájuk; úgy vélte, a kis létszámú csoportok működnek a legjobban, valami furcsa oknál fogva öt fő volt az optimális. Ha Molly tudott ezeknek az embereknek segíteni abban, hogy megtalálják azt a tűhegynyi fénysugarat reménytelenségük éjfekete vermében, azt is tudta, képes megmutatni nekik, hogy keleten a nap továbbra is felkel, és ezáltal képes elvezetni őket egy új, boldogabb létezés hajnala felé. Minden süllyedő életet meg lehetett menteni, minden iránytűt újra lehetett kalibrálni, hogy dél helyett felfelé mutasson, a reményteli észak irányába.

A teaház tényleg egy igazán különleges hely volt. Mollynak és az ő baráti körének – melyben voltak fiatalok, idősek, és mindenféle korúak a kettő között – számtalan beszélgetése zajlott irodalmi alkotásokról, amiket mindazok a csodálatos, könyvekkel kapcsolatos termékek inspiráltak, amik megtöltötték a helyiséget körülölelő vitrineket. Legalább annyit tanult, mint amennyit tanított, és ettől megfáradt szíve új erőre kapott. Egyik újdonsült barátja egy nyugdíjba vonult sebész volt, egy özvegy szikh úriember, aki annyira közel került Mollyhoz, amennyire az csak lehetséges volt anélkül, hogy átléptek volna egy még ennél is szorosabb kapcsolathoz vezető határt. A barátság mindkettejük számára elegendőnek bizonyult. Molly szerda esti Molly Klubja alkalmain Pavitar Singh baristaként közreműködött. Idejét és szolgálatait csupán a felüdülésért cserébe ajánlotta fel, ám fáradozásait így is jócskán megtérülőnek tekintette.

– Ma este új arcokat várunk, Pavitar. Egy Miss Laurie De Vere-t és egy bizonyos Mr. Peter Moore-t – számolt be neki Molly. A neveik jól tükrözték őket, gondolta Molly, amikor beszélt velük telefonon. Laurie szelíd volt és kulturált, Pete határozott és gyakorlatias. Már alig várta, hogy segíthessen rajtuk; olyan fiatalok voltak még, hogy ilyesmin menjenek keresztül.

– Helyes, helyes – felelte Pavitar, rápillantva az órájára. Ő is tudta, akárcsak Molly, hogy az újonnan érkezők gyakran késtek. Össze kellett szedniük a bátorságukat, hogy besétáljanak az ajtón, de általában végül sikerült nekik, leszámítva pár kezdeti megfutamodást. Felhívni Mollyt, és megkérdezni, van-e lehetőség csatlakozni a csoporthoz, az volt a legnagyobb leküzdendő akadály.

Két hely épp mostanában szabadult fel: Maureen nem jött többet. Úgy érezte, most már képes megbirkózni a helyzetével, és nem akarta foglalni a helyet valaki más elől, akinek szüksége lehetett rá. Reginald, aki már kilenc hónapja járt, elsírta magát, és azt mondta, nem hitte volna, hogy valaha is lehetséges lesz úgy éreznie, hogy képes a folytatásra, de most már menni fog neki, így belevágott egy új életbe – egy másfajta életbe – szeretett felesége nélkül. Az ő horizontjára visszatért a fény. Száz fontot adományozott teára és sütire az utána érkezőknek. Távozásukkal maradt Maurice, aki gyerekkora óta az édesanyjával élt, és gondozta őt; Yvonne, aki nemrég özvegyült meg; és Sharon, aki a kutyáját veszítette el, akiért bolondult: egyes emberek ugyanannyira, ha nem még jobban gyászolták szeretett kisállataikat, Molly pedig semmi kivetnivalót nem látott ebben. Pete és Laurie hozzájuk fognak csatlakozni: egy fiatal férfi, aki tragikus módon vesztette el a nejét egy autóbalesetben, és egy fiatal nő, aki hasonló körülmények között veszítette el a vőlegényét.

Az óra hetet ütött a falon, mire mintegy végszóra besétált Yvonne és Maurice. Yvonne meglepően élénk volt, ha azt vesszük, hogy csupán két hónapja temette el a férjét. De Molly tudta jól, hogy a külső nem mindig tükrözi a belsőt.

– Hellóóó! – köszönt Yvonne csicsergő hangon. – Remélem, van bőven sütike!

– Van hát, mint mindig – mondta Mr. Singh, összedörzsölve a kezeit. – Mit adhatok neked, Yvonne?

– Csokisat. Ha van, akkor csakis csokisat – válaszolta.

– És két teát? – fordult oda Maurice Yvonne-hoz, hogy ő is rábólintson. Annak ellenére, hogy mindketten az ötvenes éveikben jártak, Maurice határozottan a szárnyai alá vette Yvonne-t. Fel is tűnt Mollynak és Mr. Singhnek, hogy mennyivel derűsebb lett a hangulata, mióta Yvonne csatlakozott hozzájuk.

Ismét csilingelt az ajtócsengő, mire besétált Sharon. Kis termetű, gömbölyded nő volt a negyvenes évei elején, aki kabátként viselte magán a gyászt, mely súlyosan nehezedett a vállára.

– Szervusz, Sharon, kedves! – üdvözölte Molly. – Hogy vagy?

– Kicsit megvisel ez a hét, Molly – felelte Sharon, érzelmektől elcsukló hangon. – Billy most lenne nyolcéves.

– Az évfordulók dátumai mindig nehezek. Gyere, állj te is sorba sütiért! – mondta Maurice, odaintve őt magukhoz.

– A férjem sose hagyta, hogy süteményt egyek – jegyezte meg Yvonne. – Azt mondta, el fogok hízni. Bárcsak látna most! – tette hozzá, ahogy Mr. Singh átnyújtott neki egy szelet csokoládétortát egy porcelántányéron. Nehéz lenne kövéren elképzelni Yvonne-t, gondolták egyszerre a többiek. Olyan volt a testfelépítése, mint egy kismadárnak, aki kiesett a fészkéből, mielőtt még kifejlődhettek volna a tollacskái. Törékeny csontjai sosem bírták volna el magukon a zsírfelesleget.

– Az édesanyám imádta a tortát – mesélte Maurice. – Egy ültő helyében megevett volna egy egészet, ha hagyom. „Csak vasárnap és születésnapokon, anyám”, dorgáltam mindig. Bár a vége felé már fittyet hánytunk a szabályokra. Nemegyszer előfordult, hogy kávés diótortát evett reggelire.

Molly megint ellenőrizte az órát, épp, amikor résnyire nyílt a kávézó ajtaja, és megjelent egy idegesnek látszó alak: egy magas, vékony nő, vállán nyugvó hosszú, tejfölszőke hajfonattal és bájos, szív alakú arccal.

– Gyere csak be! – hívogatta Molly. – Laurie, igaz? – Odasietett hozzá kinyújtott kézzel, hogy beinvitálja a fiatal nőt. Laurie belépett a boltba, most, hogy meglátták, és már nem igazán táncolhatott vissza. Több mint tíz perce ült a kocsijában, bátorságot gyűjtve, hogy csatlakozzon hozzájuk. Sosem érezte magát zavarban, ha társaságba kellett mennie, de ez most más volt. Itt azt várták tőle, hogy megnyíljon ezek előtt az emberek előtt, hogy levesse a páncélját, ami már hat hónapja köré forrt, felfedve ezzel érzékeny, sebezhető pontjait.

– Igen – mondta Laurie, köhögéssel szabadulva rekedtségétől.

– Muszáj enned sütit, kötelező – mondta Molly. Mosolygott, amit Laurie is egy mosollyal viszonzott.

– Rendben, ha muszáj, akkor muszáj. Köszönöm!

– Nos, amint kiszolgálták magukat, el is kezdenénk – mondta Molly. Nem úgy tűnt, hogy Peter Moore tiszteletét teszi. Talán majd a jövő héten, gondolta reménykedve.

*

A kávézó előtt Pete noszogatta magát, hogy ne legyen már ekkora szamár, és csak nyissa ki azt a nyavalyás ajtót. Hasonló érzés volt ez, mint beugrani egy úszómedencébe; a víz mindig kellemes volt, amikor már lubickolt benne az ember, de azt a kezdeti belemerülést néha meggátolta egy nevetséges vonakodás a dologtól. Abból élt, hogy égő házakba rohant be, most mégis itt állt egy kávézó előtt, unszolva magát, hogy sétáljon már be, és igyon meg egy nyamvadt csésze teát egy nyugdíjassal. Visszaszámolt háromtól, lenyomta a kilincset, és finoman betolta az ajtót, mire a vidám csengő a feje fölött oly módon jelezte az érkezését, amiből egyértelmű volt, hogy már nem fordulhat meg és sétálhat vissza az autójához. Fél lábbal már át is lépett a küszöbön, amikor a tekintete befogadta a csapat látványát, akikkel a következő órát fogja tölteni, és az agya felsóhajtott. Hogy a bánatba remélheti ez a körben ücsörgő, süteményt falatozó és teát szürcsölgető tarkabarka társaság, hogy segíthet neki újra beilleszkedni a világba?

A Napi Harsona a bíróságon járt a héten, hogy szemtanúja legyen Jason „Dzsúsz” Hughes tárgyalásának, miután a vádlott vegán virslis párnákkal dobálta meg a polgármestert és nejét a városháza lépcsőjén, tiltakozásul a brexit és a klímaváltozás ellen. Mr. Dzsúsz kérelmezte annak figyelembevételét, hogy nem akart aránytalan szabálysértést elkövetni azzal, hogy húsalapú készítményekkel hajigálja a párt, mivel tiszteletben tartja, hogy a polgármester úr és neje vegetál.

2. fejezet

Augusztus, két héttel korábban

Laurie De Vere beállt szokásos parkolóhelyére a Napi Harsona központi irodájánál. Sokat elárult a cégről, hogy egy külsős ügyvédnek saját kijelölt parkolóhelye volt náluk. Laurie-nak a hét csúcspontját jelentették ezek a látogatások. Akármennyire is szerette a hétköznapok mókuskerekét általános ügyvédként a Butler és Jubb Ügyvédi Irodánál, a Napi Harsonánál végzett munkája inkább minősült kikapcsolódásnak, az ott dolgozó emberek diszfunkcionális családra hajazó csapata pedig egyenlő mértékben bosszantotta és szórakoztatta őt. Laurie sosem vágyott rá, hogy specializálódjon egy adott jogi területre; úgy tekintett magára, mint a jogi világ háziorvosára. Az egyik percben még Mrs. X válását rendezte, a másikban már Mr. Y-nak segített bíróságra citálni Z vállalatot jogszerűtlen elbocsátás vádjával, de ha valaha is egy lapra tette volna fel minden jogi szaktudását, a becsületsértési, rágalmazási és sajtóvétségi pereket választotta volna, ami már önmagában úgy hangzott, mint egy ügyvédi iroda neve – és ami a peres ügyek azon alosztályát képezte, mely olyan ütemben növekedett, mint a gomba eső után. Köszönhetően a Napi Harsonában megjelenő számtalan hibának, az emberek folyamatosan igyekeztek perelni az újságot több millió fontos megállapodás reményében, de végül, talán nem túl meglepő módon, beérték egy két főre szóló délutáni teával is, vagy egy borsópürés-húsos pitevacsorával a helyi fogadóban. Pillanatnyilag Laurie-nak is legalább akkora szüksége volt a helyszíni tudósítók és irodai alkalmazottak vidám társaságára, mint nekik rá. Az újság körüli feladatai olyan életörömmel árasztották el, mely érzés mindig bűntudatot keltett benne, mintha ezzel valaki más kétségbeeséséből húzna hasznot. Márpedig a Napi Harsona főszerkesztője, Alan Robertson igazán kétségbe volt esve.

A forró nyári nap kíméletlenül tűzött le a felhőtlen égről, mégsem tudta felmelegíteni a jegességet, amit Laurie már hat kemény hónapja érzett a szívében, mint egy érzelmi elfagyást, ami makacsul tartotta magát, és nem volt hajlandó felolvadni. Fagyos, sötét február volt, amikor Laurie világa kifordult a tengelyéből, utána mégis még hetekig olyan erős reflektorfényt érzett magán, mint ez az augusztusi napsugár, könyörtelen fényességgel vetülve rá, megjelölve őt mint kerülendő élőlényt, aki elől érdemes eliszkolni, mert a vele való találkozás kínos perceket ígér. Bármennyire is úgy gondolták egyesek, hogy jól bánnak a szavakkal, mind elcsendesültek, amikor egy frissen gyászoló embertárs került a köreikbe. Inkább elkerülték őt, mint hogy olyan elcsépelt frázisokat puffogtassanak, mint az „Őszinte részvétem” vagy a „Sajnálattal hallottam a rossz hírt”. Mások egy közhelyekkel teli medencében csapkodtak, remélve, hogy ki tudnak halászni valami vigasztalót, de nem jártak sikerrel. Még Alan Robertson, akinek általában több bölcsesség lapult a tarsolyában, mint egy kolostornyi dalai lámának – jóllehet többségében szitkozódások, amiket a dédmamájának tulajdonított –, sem kísérelt meg semmi fennköltet mondani neki Alex temetésén. Csak átkarolta őt, és az az ölelés több jelentéssel bírt bármely szónál, különösen, mivel Alan érzelmileg egyáltalán nem volt egy kitárulkozó ember. Laurie sok erőt merített ebből a gesztusból; segített neki átvészelni a napot, amit átitatott a szomorúság, és amiről azt gondolta, hogy talán soha nem lesz képes rendesen túltenni magát rajta.

Laurie lezárta az autóját, és elindult a bejárati ajtó felé a felirat alatt, melyen a „NAPI HASONA” szöveg állt, mivel az R betű már réges-rég leesett, mintha csak idomult volna a hely karakteréhez. A homlokzata omladozó volt, és régimódi, rácáfolva a falain belül zajló káoszra. A káoszra, ami hihetetlenül jövedelmezővé vált az utóbbi néhány év során, ami azt illeti.

A Napi Harsona egy épphogy csak nullszaldós, inkompetenciájuknak köszönhetően időnként a csőd szélén egyensúlyozó napilapként kezdte. Bődületes szerkesztőségi bakijaik több panaszt eredményeztek, mint amennyivel a limitált fővel üzemelő titkárságuk meg tudott birkózni. Az igazgatói tanács arra a következtetésre jutott, hogy vagy a riportereket, vagy a nyomdagépeket szállhatta meg valami – mint kiderült, mindkettőt. Aztán valami nagyon furcsa dolog történt. A bevételek nőni kezdtek, ahogy az eladási statisztikák mély völgyei elkezdtek kimagasló hegyekbe fordulni. A lap tulajdonosa (a Harsona egyike Nagy-Britannia csupán néhány, magánkézben lévő újságjának) berendelt egy piackutatást, ami felfedte, hogy az emberek kevésbé a hírek, mint inkább a mulatságos baklövések és az azokat követő bocsánatkérések miatt veszik a Harsonát. A kompenzációra kötelezett lap által kifizetett összegek végül kevesebbnek bizonyultak, mint az árbevétel. Dióhéjban: üzleti értelemben véve a Napi Harsonának megérte silány lapot nyomtatni.

De ez még nem jelentette azt, hogy a nagykutyák is elégedettek voltak a helyzettel. Sir Basil Stamper, a tulajdonos kezdetben majd’ elsüllyedt szégyenében, hogy az ő szeme fényének számító napilapból nevetség tárgya lett. Az ő világában a pénz másodlagos volt a presztízshez képest, ezért aztán megszabadult az összes mihaszna felszereléstől és alkalmazottól, és ráállított egy rutinos szerkesztőt – Alan Robertsont –, aki osztozott Sir Basil víziójában, hogy szerezze vissza az újság becsületét.

Ennek következtében az eladások ismét mélyrepülésbe kezdtek.

Az emberek panaszkodtak, hogy a Harsona száraz, érdektelen és unalmas lett. Sir Basil rájött, hogy fel kell áldoznia önbecsülését a pénz oltárán, mert a büszkeség egy dolog, ám ő nagyon is szeretett kiváltságos életvitelt folytatni, és egy Aston Martint vezetni. Próbálta lenyelni a dolgot azzal, hogy kényszerűen elfogadta, a Harsona már egyedülálló hírnevet szerzett magának, és tartozott annyival a közönségének, hogy követi ezt az új irányt. Alan Robertsont elküldték „továbbképzésre”, legalábbis ez volt a hivatalos szöveg. Valójában adtak neki egy hónap szabadságot, hogy hagyja az idióta szerkesztőhelyettesnek lerontani a lapot az optimálisan sokkoló szintre. Alan ultimátumot kapott, hogy vagy szedje a sátorfáját, vagy birkózzon meg a fenevaddal anélkül, hogy tompítana annak éles karmain és agyarain. Végül újra csatlakozott a csapathoz, remélve, hogy ha mást nem is, legalább mérsékelni tudja a károkat, de folyvást azon kesergett, hogy mivé alacsonyodott – végtére is, neki voltak elvei. Újságírói megfelelője lett egy virtuóz zongoristának, akit arra kényszerítettek, hogy egy felbecsülhetetlen értékű Steinwayen püfölje a Boci, boci tarkát.

A Napi „Hasona” irodaépületének homlokzatából úgy tűnt, az egész nem nagyobb egy kétszárnyú üzlethelyiségnél, de odabent labirintusszerűen szövevényes volt az elrendezése. Valaha egymagában állt a város határában, de aztán egy szögletesen burjánzó ipartelep nőtt köré, akárcsak a parlagfű építészeti verziója. A lap főhadiszállása maradt a régi építmények utolsó bástyája az új fiúk között.

A súlyos bejárati ajtónál lévő szenzor érzékelte Laurie érkezését; nyöszörögve kinyílt, ő pedig besétált a földszinti recepció hűvös előterébe. Volt egy kis várószoba a jobb oldalon, és egy hosszú pult a balon. Egy banyapúpos idős hölgy állt előtte, egy bizalmas hirdetést diktálva Mónak, a nőnek, aki már azóta tevékenykedett a recepción, hogy a Jóisten házőrzője még kölyökkutya volt, és aki mellett, hogy maradjunk a kutyás hasonlatoknál, a háromfejű Kerberosz szelíd jószágnak látszott.

– Szeretne köré keretet? – kérdezte Mo lassan, minden szót hangosan artikulálva.

– Nem, nem fogom kitenni a falra.

Mo fogott egy papírlapot meg egy tollat, és elkezdte demonstrálni, hogy mire gondolt, olyan türelmesen, ahogy csak tudta.

– Ó, értem. Nem, olyat nem kérek – mondta az idős néni. – De tudna esetleg csinálni valamit, amivel kiemeli?

– Rakhatok köré vonalakat. – Mo ingerültsége most már átszivárgott a szavain.

– Igen, azokat kérném. Négy vonalat.

– Tehát egy keretet – mondta Mo. – Nagyszerű. Örülök, hogy a végére sikerült ezt tisztáznunk. – Rámosolygott Laurie-ra, amivel azt üzente, Bárcsak lekoptathatnám ezt a vén szatyrot, aztán megnyomta a gombot a recepcióspult alatt, ami nyitotta a zárat a főépületbe vezető ajtón. – Menj csak fel! – mondta neki.

– Köszi, Mo!

– Jaj, várjunk csak, az többe fog kerülni? – kérdezte az öreg hölgy, megkocogtatva bütykös ujjával a papírt.

– Igen.

– Akkor mégse kérem.

Laurie rájuk hagyta a dolgot, átsétált az ajtón, majd végig a folyosón. Fel nyolc lépcsőt, ott jobbra fordult, aztán le három lépcsőt, majd balra, és fel huszonkét lépcsőfokon. Akármelyik építész tervezte is az épületet, az bizonyára egy lakodalmas lerészegedés után álmodta meg a helyet. Egyetlen pozitívumaként azt lehetett felhozni, hogy a szerkesztőségi részleg meglátogatása remek testedzés volt az ember vádlijának.

Belépett a nyüzsgő hírszerkesztő szobába, ahol azonnal kezek ugrottak a magasba, hogy integessenek neki, mosolyok jelentek meg az arcokon, vagy üdvözlő biccentésekre emelkedtek a fejek. Az egyik riporter, Flo éppen telefonált, és közben felmutatta neki a hüvelykujját köszönés gyanánt.

– Rettenetesen sajnálom, hogy ilyen szörnyű élményben volt része, Mrs. Hasselhoff… bocsánat, Mrs. Hashcroft. – Eltartotta a telefont a fülétől, mire Laurie hallhatta, ahogy Mrs. Hashcroft idáig sikít Doncasterből.

– Biztosíthatom afelől, hogy felvesszük a kapcsolatot a jogi osztályunkkal, amint az emberileg lehetséges – mondta Flo, visszatéve a kagylót a füléhez. A hangja nem is lehetett volna mézesmázosabb. – Igen, az én nevem Florence Carter, és riporter vagyok. Viszonthallásra, Mrs. Hassss… shcro… ó, már le is tette, igaz? Idegbajos szipirtyó. – Letette a telefont, odafordult Laurie-hoz, és azt mondta: – És íme, egy újabb a másfél méteres panasztornyodhoz ezen a héten, Laurie. Menj, és az ég szerelmére, tornászd le Alan vérnyomását, mielőtt még magasabbra szökik, ha ezt is hozzáadom a halomhoz! Rosszul adtuk közre Mrs. Hashcroft anyagát. Azt nyomtattuk a házassági évfordulós képük alá, hogy rubin- helyett ez volt a gyémántlakodalmuk, és hogy David Hasselhoffhoz ment hozzá, nem pedig Dustin Hashcrofthoz. – Szipogott egyet. – Egyeseknek semmi se jó. Most megpróbál beperelni minket egymillió fontra, amiért megbántottuk az érzéseit. De ha tippelhetnék, méltányos kárpótlásként be fogja érni egy két főre szóló vacsorával a Dartley Royalban. – Vigyorgott, és Laurie is vele somolygott. A Napi Harsona hírszerkesztő szobája tökéletes felüdülést jelentett. Legalábbis egy látogatónak.

Alan irodája egy üvegkalitka volt a hátsó sarokban. Ő is éppen telefonált, amikor Laurie közeledett felé, de már integetett is neki, hogy menjen be, mielőtt Laurie-nak alkalma lett volna kopogni. Pont Sir Basillel fejezett be egy hívást, aki penistone-i kúriájából dirigálta a csapatot.

– Aha… ühüm… értettem… kétszázfontos adomány és ingyenes hirdetési lehetőség egy hónapig… Aha… igen… Viszhall, Sir Basil! – Nem túl tapintatosan lecsapta a telefont.

– Isten mentsen ettől a vén fasztól! Csak azért, mert övé az újság, már azt hiszi, hogy a lelkem is a tulajdona. Meg vagyok lepve, hogy azt még nem követelte, hogy mindnyájunk valagára süssék rá a „Sir Basil Stamper tulajdona” bélyeget, mint a marhákra a cowboyos filmekben – panaszolta Laurie-nak. Alan aztán nem finomkodott a szavakkal. – Anyám, de örülök, hogy látlak! Még csak egy hete volt, hogy legutóbb itt jártál?

– Pontosan egy hete, Alan.

– Akkor hogy lehet, hogy azóta újabb ötszáz ősz hajszálam lett? – kérdezte olyan hangon, ami úgy hangzott, mintha frissen került volna ki egy betonkeverőből. – Kávét? – Be is dobott egy kapszulát agyonhasznált Nespresso gépébe, feltételezve, hogy igen lesz a válasz.

– Ez a nyavalyás panaszlevélhalom sose csökken. Olyan, mint valami kínzás egy görög tragédiában – morogta. – Ha választhatnék, inkább a májamat csipkedjék naponta, mint Prométheusznak, mintsem Sir Basil rugdossa folyamatosan a tökömet. Ez a hét eddig különösen nagy szo… fárasztó. – Váltott hirtelen irányt a mondata közepén.

– Annyira rossz? – kérdezte Laurie.

– El se hinnéd. Manapság már senki nem képes elvégezni egy istenverte korrektúrázást. Nem is tudom, melyik bolygóról kerítettük ezeket a fafejeket. A seggükből is potyog a sok képesítés, amivel idejönnek, mégsincs egy parányi józan eszük se. Egy szemernyi se. Mármint… – Felkapott egy levelet az íróasztalán tornyosuló kupacról, és hangosan felolvasta: – „Mélységesen felháborított a múlt heti Napi Harsonában közölt cikkük édesanyámról, Mrs. Doreen Pittről.”

Laurie-nak pörögni kezdett az agya, próbált rájönni, mi bosszanthatta fel Mrs. Pitt lányát annyira, hogy levelet küldjön a főszerkesztőnek.

Alan most már a levélhez csatolt újságkivágásból olvasott tovább:

– „Mrs. Doreen Pitt első helyezést ért el a helyi nőegylet horgászversenyén. A bíró azt mondta, figyelembe vette, hogy a nő még sosem keveredett bajba korábban, így végül negyvenórányi közmunkára ítélte őt.” Itt nyilvánvalóan összekevertek két történetet. Hármat, ha számításba vesszük, hogy a hölgy valójában egy horgolási versenynek lett a győztese. Kiadtunk egy bocsánatkérést. Hát persze, hogy kiadtunk. Mrs. Doreen Sittnek címezve. Úgy tűnik, mi tehetünk róla, hogy bedurrant az aknéja.

Laurie horkantva felnevetett. Nem tudta visszatartani. Ugyanakkor feltűnt neki, mennyire idegen érzés volt nevetni manapság, érezni, ahogy a rekeszizma működésbe lép.

– De amiért a legjobban aggódom, az a polgármester napjáról szóló cikk, melyben újságunk szerint ragaszkodik hozzá, hogy minden napját borozgatással kezdje borotválkozás helyett. Ez a polgármester is egy rafkós manus ám. És neki is körülbelül annyi humorérzéke van, mint nekem. Az sem segít, hogy az a nyavalyás Dzsúsz Hughes továbbra is virslis párnákkal hajigálja, bárhová is megy. Ó, igen, nevess csak, fiatal hölgy, miért is ne tennéd?!

– Ne haragudj! – mondta Laurie. – Máris köszönettel tartozom ezért, Alan. Nem nevettem ilyen jót már hónapok óta.

Megcsörrent a telefon. Alan felkapta, és az arckifejezése mindent elárult. A szemeit lehunyta, mintha ki akarná zárni a világot. Amikor megszólalt, azt rendkívül nyugodtan tette. Vagy kimerülten, ahogyan ő fogalmazna.

– Golfozik, ugye? Ajánlj fel neki egy pénzadományt a nyugdíjas vén trotty alapítványukba, Flo, el fogja fogadni. Ismerem. Kárómintabuzi seggfej. Csáó!

Alan olyan hangot adott, mint egy eresztő lufi, mielőtt figyelmét visszafordította volna a kávégépre. Aztán letett egy bögrét Laurie elé.

– Ahogy a dédimamám, a Jóisten nyugosztalja, szokta volt mondani, „Ha nem nevetsz ebben a pöcegödörben, akkor a szemedet fogod kisírni” – idézte. – Idd meg a kávédat, mielőtt rendesen belecsapunk a lecsóba! Tessék: puccos rágcsa. Fortnum & Mason kajakosár érkezett Sir Basilnek, de véletlenül kihagyták a kekszeket, amik egy külön csomagban jöttek, úgyhogy lenyúltam őket. Ha kérdeznék, én tagadni fogok mindent. Különben is, cukorbeteg. Megmentem őt saját magától.

Laurie felvette az első írólapot, de a gondolatai azon jártak, amit az előbb mondott. Hónapok óta nem nevetett. Nem is, már régebb óta, sokkal régebb óta.

3. fejezet

Sok ideje volt gondolkodni ebben a munkakörben, több, mint azt az emberek gondolták volna. Azt hitték, hogy tűzoltónak lenni folytonos stimulációt jelent, de Pete Moore sok kollégát látott már, akik beszálltak a buliba, aztán képtelenek voltak elviselni azt a mennyiségű unalmat, ami jócskán felülmúlta a lánglovagoskodást. Pete szerencséjére – bár másoknak sajnos szerencsétlenségére – sok hívás futott be mostanában. Gumiabroncsokat gyújtogató vandálok, meghibásodott riasztók, erdőtüzek; jóllehet semmi igazán jelentős. Pete örült az elfoglaltságnak. Elterelte a gondolatait olyasmikről, amiken nem akart gondolkodni. Például arról, hogy mennyire különbözött az élete most attól, mint amilyen hat hónappal ezelőtt volt. Mielőtt a felesége meghalt.

Bejött egy hívás, hogy szálljanak ki a játszótérre Edgefootban. Még mindig „a játszótér”-ként hivatkoztak rá, annak ellenére, hogy az önkormányzatnak már rég elege lett a vandálok által megrongált hinták lecseréléséből, és feladták a harcot. Mostanra nem maradt belőle más csupasz fűfoltoknál ott, ahol egykor a körhinta, a mászóka és a csúszda álltak, és egy nagy téglalap alakú aszfaltplaccnál, ami még most is kosárlabda- és focipályaként szolgált. A felfestett elválasztóvonalak már lekoptak, ahogyan eltűntek a kosárpalánkok is a gyűrűkkel, de a körülötte álló vaskerítés még megmaradt. Brutális erőt igényelhetett a korlátok elhajlítása, valakinek mégis sikerült, ezért kellett kivezényelni az egyik tűzoltóautót a helyszínre. Fejével a korlátok közé szorulva egy híres-hírhedt városi piás, Jason Hughes várta őket, egykor élénk narancsvörös haja miatt ismertebb nevén Dzsúsz, ám az a haj, akárcsak a hinták, már rég a múlté volt.

– Na szóval, Dzsúsz – szólította meg a rangidős Andy Burlap –, hogy a búbánatba kerültél ebbe a szorult helyzetbe?

– Fogalmam sincs – felelte Dzsúsz. – Én csak így ébredtem.

Egy bögre tea volt előtte tejjel, érintetlenül. Úgy látszik, a nő, aki hívta a 999-es segélyhívót, kivitt neki egy bögrével, meg egy pirítóst egy papírtányéron, de aztán munkába kellett rohannia.

Andy odahajolt, hogy megvizsgálja, hogyan fogják kiszabadítani onnan a férfit. Rájött a köhögés, ahogy az orra Dzsúsz személyes terébe hatolt. Füves cigi, vizelet, alkohol, izzadság és kellemetlenségek egyéb rétegei rohamozták meg Andy idegvégződéseit az orrüregében. Együtt járt iskolába Dzsússzal; akkor még ő is csak egy átlagos kölyök volt. Sose lett volna belőle vezető mérnök a NASA-nál, de annál azért többre volt hivatott az életben, mint hogy ő legyen a város vicce, a fazon, aki csak azért vesz virslis párnát a Fornetti pékségnél, hogy széttépdesve rendőröket és tisztségviselőket hajigáljon vele; vagy aki a piac előtt nekiáll utcazenélni egy kisiskolás furulyával annak ellenére, hogy egy hangot sem tud eltalálni. Lelki szemei előtt Andy még mindig azt a lángolóan vörös hajú kölyköt látta a túlméretezett pulcsijában és a lyukas cipőjében, akinek a mamáját mindenki csak Ledér Díként ismerte.

– A rudakat visszahajlították, hogy biztos ne tudjon kiszabadulni – mondta Andy Pete-nek. –Nagy-Britannia Legerősebb Embere se csinálhatta volna jobban.

– Az a hülye tyúk nem is rakott cukrot abba a teába – szólt közbe kuncogva Dzsúsz, még mindig egyértelműen részegen vagy betépve. – A tejet meg utálom. Fosok tőle.

Pete észrevette, hogy Dzsúsz nyaka sebesen vöröslik. Nyilván küzdött, hogy kiszabaduljon, még ha nem is emlékezett rá.

– Szép kis kalamajkába keverted itt magad, haver – mondta Krish, aki Indiából érkezett tinédzserként, de ugyanolyan kifogástalanul beszélte a yorkshire-i „tyke” nyelvjárást, mint bármelyik tősgyökeres helybeli. Megcsóválta a fejét, kifújt egy nehéz sóhajt; az arckifejezése azt üzente, milyen kár érte. Krish egyszer már megmentette Dzsúsz életét, amikor a férfinak az az ötlete támadt, hogy flekkenezésbe kezd a lakatlan kecóban, amibe jogtalanul fészkelte be magát. A tűz, amit okozott, végül nem ölte meg, sem a szén-monoxid-mérgezés. Ördögi szerencséje volt, ami ironikus, figyelembe véve az állapotát.

Egy kisebb tömeg gyűlt össze, hogy lenyűgözve figyeljék a mozgolódást, köztük egy leleményes fiatalemberrel, aki fényképeket készített egy iPaden. Pete felismerte mint a Napi Harsona riporterét, aki az ő küszöbén is felbukkant közvetlenül a baleset után. Addig jutott, hogy „Tudom, hogy most nehéz lehet önnek, de Jordan vagyok a Napi Harsonától, tudna nekünk mesélni néhány szót…”, mielőtt Pete testvére, Griff közbevágott, és szigorú hangon, de udvariasan lepattintotta a srácot. A kölyök végül is csak a munkáját végezte, de ez alkalommal máshonnan kellett beszereznie az információt.

– Mind itt vagytok? – kérdezte Dzsúsz. – Az egész brigád?

– Igen, Dzsúsz, mind az öten a rendelkezésedre állunk – felelte Sal.

Dzsúsz rögtön reagált a női hangra:

– Megint te vagy az! A tűzoltó hölgy! Baszki, még mindig velük vagy?

– Neked csak simán tűzoltó – mondta Sal jó kedélyűen. – És igen, velük vagyok.

– Tűzoltó hölgy… mi jöhet még? – folytatta Dzsúsz, ignorálva Sal korrigálását.

– Hálás lennél te értem, ha valakinek ki kellene cipelnie egy épületből, mert megint úgy döntöttél, hogy odabent sütögetsz.

– Ó, azt nem csinálom többet! – esküdözött Dzsúsz, miközben próbálta megrázni a fejét. – A kolbászaimmal együtt eltüzeltem a lehetőséget is, hogy ott lakhassak. Többet nem engednek vissza.

Andy megpróbálta kicsit szétfeszíteni a korlátokat, hogy Dzsúsz ki tudjon ficánkolni, de még ő és az izompacsirta karizmai sem tudták megmozdítani azokat. Aztán Pete fogta az egyik rudat, míg Andy minden erejét a másikra összpontosította, miközben Krish igyekezett finoman úgy manőverezni Dzsúsz fejét, hogy a nagy fülei ne akadjanak fel a művelet közben, de a kerítés rúdjai makacsul tartották magukat.

– Csak emlékszel rá, hogy ki rakott ide, Dzsúsz?! – kérdezte Andy kimerülten, levegő után kapkodva.

– Nem emlékszem. Talán a Likkle kölykök – felelte Dzsúsz.

– Hacsak nem szteroidoznak, ezt nem gyerekek csinálták – válaszolta Pete.

– Errefelé nem kizárt – mondta Andy. Az egyre csak terjeszkedő, lepukkant lakótelepen nőtt fel, úgyhogy tudta jól, hogy minden lehetséges. A rendőrség egyszer berúgta a szomszéd ajtaját a kilencvenes években, és elvittek egy másfél méteres, élő aligátort, amit addig háziállatként tartottak a fürdőszobában.

– Vágnunk kell – határozott Andy, visszasétálva a járműhöz, hogy fogja a hidraulikus vágót.

– Remélem, nem a fejemre gondoltál! – poénkodott Dzsúsz röhögcsélve. – Cipelhetném a hónom alatt, mint Bojler Anna. – Kuncogni kezdett magában.

– Mármint Boleyn Anna – javította ki Pete.

– Régen még tudtam VIII. Henrik mind a hét feleségének a nevét – mondta Dzsúsz elgondolkodó hümmögéssel. – Boj… Boleyn Anna, Jane Seymour, Anatómiai Katalin, valami Erzsébet vagy ki, Bloody Mary. – Ahogy Andy letérdelt mellé, abbahagyta a felsorolást.

– Most maradj teljesen mozdulatlan, Dzsúsz! És lehetőleg néma.

– Nem lesznek szikrák, ugye? Nem szeretném, hogy lángra kapjon a hajam – mondta Dzsúsz, hangjában enyhe félelemmel. Ilyen egy lehetetlen helyzetet, ő meg azon aggódik, nehogy meggörbüljön a haja szála, gondolta Pete.

– Ez nem okoz szikrákat, és hangja is alig lesz, biztonságban van a sörényed.

Manapság aligha volt elég haja Dzsúsznak ahhoz, hogy lángra kapjon, már csak hátul volt néhány vékony, fakó, barackszínű hajfürtje. Andy emlékezett rá, hogy egyszer megpróbálta szőkére festeni a suliban. Háztartási fehérítőt használt, és jól meg is égette vele a fejbőrét.

Ahogy a vágószerszám közrefogta a fémet, Dzsúsz eleresztett egy galambot.

– Hoppácska, pardon!

Jacko, aki szintén Dzsúsz fejét tartotta, elfordította saját fejét a tiszta levegő felé.

– Te meg mi a fenét ettél? – kérdezte.

– Ez a sör és a majré kombója volt – felelte Dzsúsz.

A bűz elérte Andyt is, arra sarkallva őt, hogy megszaporázza a nyisszantásait. Egy percen belül Pete és Krish már talpra is állították Dzsúszt. Cingár alkatához képest meglepően nehéz volt.

– Beleférne esetleg egy fuvar vissza a városba, srácok? Ó, és hölgyem – tette hozzá egy biccentéssel Sal felé. Andy nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de Dzsúsz felcsapta a kezét, mintha elhessegetné a közelgő választ. – Tudom, tudom. Nem szabad. Biztosítási, egészségügyi és biztonsági előírások, meg az a sok baromság.

– Ne haragudj, Dzsúsz! – mondta Pete, megveregetve a vállát. – Jól érzed magad?

– Többé-kevésbé – felelte Dzsúsz, körözve egyet a fejével. – Valószínűleg szükségem lesz egy kis orvosságra a fájdalom ellen, ha értitek, mire gondolok. Köszi, srácok… és hölgyem!

Vigyorgott, és kezeit zsebre vágva nekiállt elslattyogni a főút irányába, ahol majd megpróbálja stoppolással elvitetni magát a város egyik kocsmájába az „orvosságáért”. Járása hetyke volt, reményteljes és nemtörődöm. Boldogabb, mint én vagyok, gondolta Pete. Talán boldogabb, mint amilyen ő még valaha is lesz.

4. fejezet

Február, korábban ugyanabban az évben

Az az utolsó párbeszéd, amit Pete a feleségével folytatott, rövid volt, lényegre törő. Felvette a mobilját, amikor jelzett Tara beállított csengőhangja.

– Időben végzel ma? – kérdezte Tara.

– Nem, pár órát késni fogok. Rav apukája elesett, úgyhogy helyettesítem, amíg vissza nem jön a kórházból.

– Nos, érj haza, amint tudsz! – kérte a neje. – Valamit el akarok neked mondani.

– Micsodát?

– Nem, személyesen szeretném közölni.

– Izgalmasan hangzik – mosolygott Pete. – Hol vagy most? – Kinézett az ablakon a masszív felhőtakaróra, az intenzív csapadékra, és remélte, hogy Tara nem jár az otthontól túl messze.

– Az M1-esen, épp az utolsó találkozómról jövök vissza Leedsből.

– Vezess óvatosan ebben az időben, Tara! – Ráadásul csúcsforgalomban egy fagyos februári estén, ónos esővel terhes felhőkkel, ami valószínűleg bármelyik pillanatban havazásba fordulhat. – Ne kockáztass… – Három rövid pittyenés. A vonal megszakadt. Az M1-esen voltak vakfoltok, ahol elment a térerő. Pete fontolgatta, hogy visszahívja, de nem akarta elvonni a figyelmét. Tara megfontolt sofőr volt, bizonyára vigyázni fog magára.

Másfél órával később épp a légzőkészülékeket ellenőrizte, amikor megszólalt a tűzoltóállomás riasztója, és a kitartó sípolás bevetésre szólította a Vörös Brigádot.

– Remélem, ez nem egy újabb fán ragadt nyomorult papagáj – jegyezte meg Jacko, aki előző nap két órát töltött azzal, hogy megpróbált lecsalogatni egy kiszökött jákópapagájt egy hatalmas fenyőfáról.

Nem az volt. Jelentős közúti baleset történt egy többsávos, osztott autópályán. Pusztító végeredménnyel. Egy kamionsofőr megcsúszott a nedves havon, átszelte a középső elválasztó sávot, és tízjárműves tömegkarambolt okozott. És az egymásba szaladt, szétroncsolódott fémrakás közepébe szorulva ott volt egy piros kis autó, oldalán egyedi rendelésre készült fekete csíkkal, pont, mint azon a kocsin, amit Pete felesége vezetett. Mert ez volt az, amit a felesége vezetett.

Furcsa, hogy mikre emlékszik az agy. Az a nap is teljesen normálisan kezdődött, és Pete ragyogóan élénken fel tudta idézni az egészet – még most is. Az iroda ajtajában összefutott Krishsel, aki szívatni kezdte őt az új frizurája miatt: „Lefogadom, hogy ez eltömítette valaki fűnyíróját!” Emlékezett, hogy Dave Prigmore majdnem elsírta magát, mert elejtette a „Mr. Csodálatos” feliratú bögréjét, ami eltört. Emlékezett, hogy Sal Thomas olyan izgatott volt, mint egy bakkecske, mert nyert a lottón – nos, legalábbis száznegyven fontot. És arra is emlékezett, hogy Jacko egy riporterrel beszélt a Napi Harsonától, aki cikket akart írni arról, hogyan mentette meg azt a papagájt. De minden, ami azután történt, hogy megpillantotta azt a piros autót, kusza összevisszaságként kavargott a fejében, és az események nem voltak hajlandóak kibogozni magukat, csak ott maradtak gomolyogva, a koponyája belső felét karistolva, mint egy nagy, összetekeredett szögesdrótköteg.

*

Három héttel később Pete és Tara családja közösen szervezték meg a temetést, gondosan tiszteletben tartva egymás kívánságait. Tara apukájának húsz virágboltja volt Yorkshire-szerte, úgyhogy legkisebb lányának temetésén annyi virágköltemény volt, mint az esküvőjén; Bob Ollerton kislányának búcsúztatásán nem spóroltak semmin. Hat fehér ló húzta hintón érkezett a templomi gyászszertartásra, ahogyan akkor is tette, amikor két évvel korábban a házasságkötésére tartott. Egy fehér nadrágkosztümöt viselve, hosszú, karamell hajába fehér virágokat tűzve temették el, miközben fehér koporsójáról fehér liliomok árasztották mámorító parfümjüket. Az orgonista az „All Things Bright and Beautiful” című dalt játszotta mindkét alkalommal, és Tara nővérei is egyenként a pulpitushoz vonultak, hogy felolvassák búcsúbeszédeiket. Édesanyja méltóságteljes bástyaként tartotta magát, édesapja viszont egy érzelmi roncs volt. A temetésen a felesége és a veje kezét fogva ült, szorosan markolva őket, mintha csak ők tartották volna vissza attól, hogy belezuhanjon a gyász feneketlen szakadékába. A résztvevők azt mondták, ez volt a leggyönyörűbb temetés, amin valaha jártak, mely vigaszt jelentett a családnak, hiszen büszkévé akarták tenni a lányukat.

Pete másik oldalán ikertestvére, Griff ült. Egyetlen ember volt, akire krízis idején ugyanígy lehetett számítani, mint rá, és az Pete maga volt.

A fehér koporsót leengedték a templomkert földjébe, majd rózsaszínű rózsák tucatjaira leheltek csókot, és dobták őket utána. Kivéve két fehér rózsát Pete-től; egyet a feleségének és egyet a meg nem született gyermeküknek.

A terhességi teszt még mindig Tara táskájában volt, amikor a holmijait visszaszolgáltatták Pete-nek. Azért akarta, hogy Pete otthon legyen azon az estén, hogy személyesen mondhassa el neki: várandós.

5. fejezet

– Ma este ne késs otthonról, Laurie! Valami fontosat kell mondanom neked. – Ezek voltak az utolsó szavak, amiket Alex hozzá intézett, csakhogy még ezeket sem közvetlenül neki mondta, mert a munkahelyi értekezlete elhúzódott, úgyhogy csak a hangpostáján hallhatta, amikor kijött a megbeszélésről, és visszakapcsolta a telefonját. Próbálta ugyan visszahívni Alexet, de irritáló módon minden csörgése hangpostára kapcsolt. Hazasietett, már amennyire az időjárás engedte, hogy aztán arra érjen haza, hogy Alex még otthon sincs, amitől egy kicsit pipa lett.

Később megtudta, hogy Alex vacsorát tervezett főzni maguknak, amit Laurie abból sejthetett, hogy egy két főre szóló Marks & Spencer menücsomagot találtak az anyósülés előtti lábrészen. Alex úgy összetört, mint egy tojás, de romantikus páros vacsorájuk túlélte. Bár pezsgőt nem találtak. Laurie ezt furcsának vélte, amikor az agya képes volt elmerülni a karambol részleteiben. Alexnél volt még egy Laurie-nak szánt gyémántgyűrű is a zsebében, de pezsgő sehol, pedig Alex pezsgőzős típus volt.

Egyszer megígérte neki, hogy Laurie sosem fogja elfelejteni a dátumot, amikor megkéri majd a kezét, olyan emlékezetessé fogja tenni, hogy az örökre belevésődik majd az agyába. Nos, az élet határozottan szaván fogta őt, és olyan csavart vitt a dologba, hogy Alex ígéretéhez híven február 6. – feltételezett eljegyzésük dátuma – kétségkívül egy felejthetetlen nap lett.

*

Amikor Alex tulajdonait átadták neki a kórházban, az eljegyzési gyűrű a zakója zsebében volt a telefonjával, a pénztárcájával és a vacsoracsomag számlájával együtt. A bevásárlószatyrot az ételekkel nem adták oda neki, úgyhogy később el is tűnődött, vajon a rendőrség előbb megvitatta-e a dolgot. Vicces volt, hogy hova el nem kalandozik az ember elméje egy katasztrofális esemény után, rendőrökön töprengve, akik citromos szószban főtt csirkén osztozkodnak, meg a profiterolon, amit imádott, és egy üveg Tempranillo boron; hülye kis részletek, amiken képes volt kattogni. A gyűrű platinából készült a Van Cleef & Arpelsnél; szív alakú dobozkában volt, és egy egyszerű, de kifinomult, négyszögletes gyémánt foglalt helyet a közepén. A gyűrű belsejébe apró betűkkel azt gravírozták: „Always on My Mind”, akárcsak az Elvis Presley-dalban. Biztosan egy kisebb vagyonba került neki – de nem illett Laurie ujjára. Jóval kisebb volt a kelleténél, amit szintén furcsának talált, hiszen Alex nyilván fel akarta húzni az ujjára, mintegy fanfárokkal kísért momentumként. Alex mindig is híve volt a látványos gesztusoknak, és mindig tökéletesen valósította meg őket. Még valami, ami nem illett a képbe.

Laurie három ékszerésznél is megpróbálta átméreteztetni a gyűrűt, de azt mondták, nem tudják megcsinálni, úgyhogy egy láncon hordta a nyakában. De különben sem akarta saját maga az ujjára húzni, és kikiáltani magát egy olyan férfi menyasszonyává, aki soha nem lesz képes a feleségévé tenni őt. A keze gyakran a gyűrűre vándorolt, amikor szüksége volt rá, hogy közel érezze magát Alexhez. Always on My Mind – Mindig te jársz az eszemben. Fontos szavak voltak ezek, amik neki szóltak, Laurie tudta ezt. Ezért is jött vissza hozzá Alex három és fél évvel korábban, mert nem tudta őt elfelejteni.

Mióta meghalt, Laurie képtelen volt meghallgatni ezt a dalt, ami csak kísértette őt: ez szólt a rádióban, a tévében, még a közértben is ez üvöltött a hangszórókból, amikor először merészkedett ki ennivalót venni egy főre. Otthagyta a teli kosarát, és távozott az üzletből, alig látva a szeméből patakzó könnyektől, amik szinte túl sebesen folytak ahhoz, hogy le tudja őket törölni. Fagyasztott áru is volt a kosárban, úgyhogy akkora bűntudata lett, hogy soha többé nem tért vissza abba a Tescóba, nehogy mindenki ujjal mutogasson rá mint a nőre, aki hagyta megromlani az ételt. Még egy dolog, ami miatt idegeskedhetett. Egy terapeuta feltárta volna az aggodalmait, szépen elsimította volna őket, hogy megnyugodhasson, de a terápia egyenlő volt a gyengeséggel, a megküzdésre való képtelenséggel. Senkinek nem akart elkezdeni Alex haláláról beszélni, mert attól tartott, hogy talán nem lenne képes abbahagyni. Kiokádná magából az összes buta szempontot, amik az agyát gyötörték, mint például, hogy miért nem illett rá a gyűrű, vagy miért vörösbor, és nem pezsgő volt a vacsoracsomagban, és akkor túlszaladna az ötvenperces terápiás ülésen, és nem sikerülne visszakanalaznia meghasadt és szétfolyt szívét a mellkasába, hogy időben távozhasson, átadva még meleg székét a következő elfuserált kliensnek.

*

Alex szülei azzal kezdték, hogy segítenek Laurie-nak megszervezni a temetést, majd végül teljesen átvették az irányítást, de Laurie nem ellenkezett, amikor Alex anyja, Meredith ragaszkodott a saját választásaihoz a beszédek, az egyházi énekek és a vendégek terén is. Meredith azt akarta, hogy Alexet a sötétzöld Armani öltönyében temessék el, abban, amit a húga, Naomi és legjobb barátja, Jefferson eljegyzési partiján viselt. Elegáns fehér ing, zöld nyakkendő, mellény. Laurie ezen sem vitatkozott vele, pedig úgy vélte, a kék öltöny sokkal jobban passzolt Alexhez. Nem mintha számított volna. Meredith és Brendan ragaszkodtak hozzá, hogy mindent ők fizessenek, nem fogadtak el egy pennyt sem. Laurie nem igazán örült ennek, és határozott szándéka volt valamikor megtéríteni a kiadásaikat, amikor majd alkalmas lesz az időpont. A szülők mindenből a legjobbat választották egyetlen fiuknak, melyek nagy része teljesen felesleges volt. Az egyetlen dolog, amivel kapcsolatban Laurie vitába szállt Meredith döntésével, az az volt, hogy Alexet az édesanyja szülei mellé temessék, mert Laurie abban hajthatatlan volt, hogy ezt Alex sem akarta volna.

Pár évvel korábban volt egy becsiccsentett beszélgetésük a barátaikkal való vacsorázás közben a koporsós temetés kontra hamvasztás kérdéséről, mire Alex, jóllehet kissé komolytalanul, odavetette, hogy ő azt szeretné, ha egy urnában tartanák majd az éjjeliszekrényén. Kevésbé komolytalanul azonban rettegett attól, hogy élve eltemetik. Hazafelé tartva megígértette Laurie-val, hogy ha bármi is történne vele, hamvasztást fog kapni. Aztán nekiállt kiválogatni a dalokat a gyászszertartására, mire Laurie kérte, hogy hagyja abba, mert ez már túl morbid volt. Alex huszonhét éves volt akkor. Laurie végül nevetett, és azt mondta, majd visszatérnek erre a beszélgetésre, amikor a nyolcvanas éveiket tapossák.

Ez volt az első alkalom, hogy Laurie szemtanúja lehetett annak a Meredithnek, akinek nem a kénye-kedve szerint alakultak a dolgok, és ez az énje nagyon is különbözött a csicsergő, habos-babos Meredithtől, aki általában volt. Laurie szerencséjére Alex írt végrendeletet, melyben utasításba adta, hogy hamvasszák el, és a hamvait bízzák Laurie-ra, aki majd „végső nyugalomra helyezi őt ott, ahol azt a legjobbnak látja”. Mint azt Laurie megtudta, ezt a végrendeletet csupán napokkal az után a bizonyos vacsorán folytatott beszélgetés után írta. Meredith kénytelen volt elfogadni a dolgot, de egyáltalán nem örült neki.

Laurie édesanyja odarepült Spanyolországból a temetés előtti napon. Hál’ istennek egyedül érkezett, és nem a rémes aktuális partnerével, akit Laurie ki nem állhatott. Az anyjának szokása volt jómódú, hálás férfiakat választani, akiknek azonban nem volt se személyiségük, se karizmájuk. Jelenléte körülbelül ugyanannyi vigaszt jelentett a lányának, mint amennyi haszna volt Laurie gyermekévei alatt. Az Angliába tett látogatása rövid volt, és nem túl nyájas.

Végrendeletében Alex minden tulajdonát Laurie-ra hagyta, néhány ingóságát leszámítva: karóragyűjteményét az édesapjára hagyományozta, meglehetősen homályosan fogalmazva „bármi, amit az anyja akart” Meredithhez került, óriási zenei album- és DVD-kollekciója pedig a legjobb barátját, Jeffersont illette. Laurie mindig is kedvelte Jeffersont, egészen addig, amíg a temetés után néhány nappal fel nem bukkant bejelentés nélkül, hogy begyűjtse az örökségét, autójában költöztetődobozok halmaival felszerelkezve. Miután kiürültek a polcok, Jefferson kért egy kávét, amit Laurie illendően el is készített. Fél óra se telt el, mikor Laurie az arcába vágta langymeleg italát, és közölte vele, hogy soha többet ne jöjjön vissza. Jefferson ekkor némán és kávétól csöpögve kisétált. Ez a férfi, aki házasságkötésre készült Alex húgával novemberben, és aki Alex legjobb barátja volt az iskola óta, épp megpróbált kikezdeni vele. Laurie-t pedig annyira váratlanul érte a dolog, hogy Jeffersonnak jóformán le kellett betűznie, hogy mit is szeretne, hogy történjen közöttük, mielőtt reagált volna. A normalitás játékszabályai oly mértékben megváltoztak Laurie életében, hogy már a pályát sem látta maga előtt.

6. fejezet

Augusztus eleje

Laurie ismét a semmiből érezte, mint általában, hogy valami kisiklik benne. Úgy tört rá a pánikroham, mintha már a sarkon túl ólálkodott volna, rosszindulatúan lesben állva. Nem volt semmi kiváltó oka, nem volt felismerhető mintázat, csak úgy megtörtént. Alan épp a sokadik hívását fogadta aznap Sir Basiltől a papír minőségével kapcsolatban, amire a Napi Harsonát nyomtatták, és hogy lehetséges lenne-e megnyirbálni a költségeket. De ennek semmi köze nem volt a gondolatokhoz, amik hirtelen ellepték Laurie agyát, mint egy hideg, sötét köd. Az ilyen epizódok között csak túlélésre játszott, felragasztva egy mosolyt az arcán lévő repedésekre, meggyőzve mindenkit, hogy alkalmas már a munkába való visszatérésre, hiszen hát persze hogy az volt. Pedig nem volt, még messze nem.

Érezte, hogy könnyek kezdik szúrni a szemét, olyan fájdalmasan, mintha savval lettek volna tele só helyett. Próbálta titokban letörölni őket, amíg Alan hátat fordított neki, azon ügyködve, hogy értelmet rimánkodjon a vénemberbe, akinek több pénze volt, mint agysejtje, de a könnyek potyogni kezdtek a szeméből, mintha a cseppek egymáshoz lettek volna fűzve. Lenyúlt, és kétségbeesetten kotorászni kezdett a táskájában egy papírzsepiért, mert nem akarta, hogy olyannak lássák, aki nem tud megbirkózni a helyzetével. Eddig sikeresen rejtegette ezt mindenki elől, úgyhogy nem akarta, hogy megmutatkozzon a gyengesége. Túl fog jutni ezen az egészen anélkül, hogy dokihoz kellene fordulnia antidepresszánsokért, vagy beutalnák egy agyturkászhoz. Nem akart olyanná válni, mint az anyja, aki úgy kapkodta a Prozacot, mintha Smarties lenne, és vészhelyzeti krízisidőpontokat foglalt a terapeutájánál, ha letört egy körme.

Alan megfordult, és látta, hogy Laurie épp a könnyeit próbálja felitatni egy zsebkendővel, amiben már több volt a víz, mint a papír.

– Most mennem kell, Sir Basil. Tűz ütött ki – mondta, és letette a telefont.

Átsétált az ablakhoz, ami a központi irodára nézett, és eltekerte a reluxát lecsukó rudat, mely ellentmondást nem tűrő jelzése volt annak, hogy semmilyen körülmények között nem lehet őt zavarni. Még egy atomcsapásra figyelmeztető négyperces riasztás vagy a királynő által tett rögtönzött látogatás esetén sem. Nem voltak kivételek, az üzenet tiszta volt, és világos.

Aztán átnyújtott Laurie-nak egy doboz „férfi méret” feliratú papírzsepit.

– Még mindig van pár dobozzal ebből a rég nem píszí cuccból – mondta. – Pedig a fasziknak sokkal nagyobb az orruk, mint a nőknek, úgyhogy sosem értettem a nagy felháborodást miattuk. Teljesen meghibbant a világ.

Rövid kuncogás szakadt ki Laurie-ból, összevegyülve a lelepleződése miatti szégyenérzettel.

– Annyira sajnálom – mondta kiszáradt torokkal.

Alan lehuppant a székébe, ami tiltakozva megnyikordult.

– Jaj, Laurie, már tudom egy ideje, hogy elhamarkodtad a visszatérést, de nem volt jogom beleszólni. El tudom képzelni, mennyire eleged volt már belőle, hogy az emberek folyton azt kérdezgetik, jól vagy-e, úgyhogy gondoltam, én szembemegyek az árral, és nem is próbálkozom. Amíg azt nem érzem, hogy muszáj… mint most.

– Többnyire jól vagyok – mondta Laurie. – Csak időnként ez még előfordul. Fogalmam sincs, miért.

– Azért fordul elő, mert túl korán jöttél vissza dolgozni, és nem adtál magadnak elég időt, hogy rendesen meggyászold Alexet. – Alan a munkatársai irányába bökött az ujjával. – Még azoknak az idiótáknak odakint is lett volna elég sütnivalójuk, hogy ezt megmondják neked.

– Nem ülhettem csak úgy otthon, bámulva a négy falat, Alan. De valahogy nem tartozom sehová, nem találom a helyem, ami eddig megvolt.

– Mert már nincs meg, kedves – felelte Alan, olyan lágyan, amennyire reszelős hangja csak engedte. – Találnod kell egy új helyet, az pedig időbe telik. Többe, mint gondolnád. Eleinte lényegében három lépés előre, négy lépés hátra. De eljön majd a pont, amikor arra eszmélsz, hogy egy lépéssel előrébb jársz, és már nem csúszol vissza.

Enyhén Laurie felé hajolt, mielőtt újra megszólalt.

– Ez maradjon köztünk: Én is elvesztettem a feleségemet, amikor huszonegy voltam, ő pedig tizenkilenc. Csak néhány hónapja voltunk házasok, amikor ledöntötte a lábáról az agyhártyagyulladás, és elragadta őt tőlem.

Laurie kicsit felszisszent.

– Ezt nem is tudtam.

– Senki nem tudja. Nos, a belső körön kívül senki. Sosem teszed magad túl rajta. Csak találsz neki egy fiókot, amibe beteheted. Kicsit olyan, mint megtanulni máshogy járni egy sarkadat dörzsölő cipőben, amikor csak az az egy darabod van.

Laurie bólintott, bár el sem tudta képzelni, hogy ez a belső sajgás valaha is alábbhagyhat annyira, hogy már ne legyen állandóan tudatában.

– Az akkori főnököm hazaküldött, amikor a következő hónapban megjelentem a melóhelyen, és úgy néztem ki, mint a mosott szar – folytatta Alan. – Azt mondta, ne próbáljam siettetni, hogy túljussak rajta, és hogy kérjek segítséget, amikor szükségem van rá, ahelyett hogy lélekszakadva igyekeznék bátor lenni. Jól átlátta a dolgokat, és tudta, hogy egy megtört elmének legalább annyi gondoskodásra van szüksége, mint egy törött lábnak, és igaza is volt, Laurie. Csak azért, mert nem látod a sérülést, még nem jelenti azt, hogy nincs is ott.

Alan arrébb csúszott a székével, hogy ki tudja nyitni a fiókját, majd kihúzott belőle egy névjegykártyát. Nem volt rajta sok minden, csak egy Molly Klubja felirat, egy helyi telefonszám és a Molly Jones-Hoyland név.

– Évek óta ismerem ezt a nőt – mondta Alan. – Akartam is írni egy cikket arról, amit csinál, de ő nem szerette volna, amit én tiszteletben tartottam. Olyan emberek járnak oda, akiknek szükségük van egy kis segítségre, hogy megküzdjenek a gyászukkal. Beszélgetés, tea és süti, ilyesmi. Ingyenes. Igazán jólelkű nő. Bárcsak már akkor is ezzel foglalkozott volna, amikor elvesztettem Pamet.

Laurie elvette a kártyát.

– Köszönöm, Alan!

– Csak akkor jöttem rá, amikor magam is segítséget kértem, hogy mekkora szükségem volt rá. Nem az én dolgom, hogy bárkit is kioktassak, de Molly sok mindenen keresztülment az életében, mégis mindig mosolyogva jött a felszínre. Vágj bele, és hagyd, hogy kifejtse rajtad a varázsát!

– Úgy lesz! – ígérte Laurie, és komolyan is gondolta. Tudta, hogy elakadt, és segítségre van szüksége. És egy Alantől érkező ajánlás igazi elismerésnek számított. Fel fogja hívni Molly Jones-Hoylandet, aki remélhetőleg majd helyre tudja hozni megtört elméjét. Megrekedt életét.

7. fejezet

Pete épp a tűzoltóállomás edzőtermében volt Krishsel, és Dzsúsz előző napi megmentéséről beszélgettek, amikor meghallották a riasztást. Lerakták a súlyzóikat, és gyorsan a tűzoltóautó felé indultak, miközben lehámozták magukról izzadságtól nyirkos pólójukat, és felkapták a szárazakat, amelyeket pont egy ilyen esetre hagytak elöl. Andy hosszú léptekkel hagyta el az irodáját, mögötte szorosan Sallel. Sal bepattant a sofőr helyére, Andy az anyósülésre, a többiek pedig bezsúfolódtak hátra, gyorsan magukra véve a tűzoltó felszerelésüket.

– Közúti karambol, hat járművet jelentettek – mondta Andy, becsatolva az övét, majd ellenőrizve az előtte lévő adatterminálon a baleset pontos helyszínét, ahova hívták őket. Az állomás közel helyezkedett el az autópálya csatlakozásához; az odaérkezés várható időtartama tíz perc volt.

Sal harsogó szirénával végigszáguldott a leállósávon. A kocsisor máris több kilométernyire feltorlódott. A második egység nem messze mögöttük haladt, látta is őket az oldalsó visszapillantó tükrében. Előttük füst gomolygott felfelé, jelezve a karambol helyszínét.

Elsőként érkeztek oda, a rendőrség és a mentők előtt, ami az esetek többségében így is szokott lenni. Az M1-es mindhárom sávja el volt torlaszolva, járművek – több mint hat – mutattak minden irányba, mint a dodzsemautók, az ütközéstől valamennyin sérülések hol itt, hol ott. Sal lefékezett, Andy kiugrott a fülkéből, és irányította Jackót, aki a második tűzoltóautót vezette, hogy parkoljon keresztbe az autópályán, megakadályozva ezzel a területhez való jogosulatlan hozzáférést. Andy szemei gyorsan felmérték a helyszínt. A légzsákokból származó fehér füst töltötte be a levegőt, összevegyülve a fekete füsttel, ami egy oldalán heverő, sérült fehér furgonból ömlött, ahogy szabadságukat kereső lángnyelvek csapdostak ki az összegyűrődött motorháztető alól. Emberek egy csoportja a leállósáv védőkorlátja mögött gyülekezett, de egy idősebb férfi egy régi piros Fiat mellett állt, a sofőrhöz beszélve a betört ablakon keresztül.

A prioritást a tűz eloltása jelentette; maró volt a füst, a szél pedig mostoha, befogadó tüdők felé fújva a rákkeltő anyagok felhőjét. Krish, aki máris viselte légzőkészülékét, letekerte a locsolótömlőt, miközben Sal beindította a szivattyút. A piros autóban lévő nőnek láthatóan fájdalmai voltak, a nyakát fogta; a kocsiajtaja úgy elgörbült, hogy esélytelen volt kinyitni. Gaz elvezette az idős urat az oldalvonalhoz, észrevéve, hogy van egy csúnya vágás a szemöldökén, amit meg kell majd nézetni; a sokktól a férfinak valószínűleg fel sem tűnt, hogy megsebesült.

– A nőt a piros Fiatban Shirley-nek hívják – mondta nekik az idős férfi. – Megsérült a nyaka.

A mentősök épp ekkor érkeztek, mire Andy odament, hogy beszéljen velük, aztán gyorsan visszasietett a többiekhez.

– Le kell majd vennünk a tetőt, mert nem kockáztathatjuk meg, hogy nincs gerincsérülése – mondta a csapatának. Ismerték már a dolog menetét. Krish kikötötte a kocsi akkumulátorát, Dave és Jacko tömböket illesztettek az autó alá, hogy stabilizálják azt, és eltávolítsák a felfüggesztést. Sue már a Fiat hátuljában volt, biztosan tartva Shirley nyakát. Robbie és Deano a felszerelést szedték elő, amire szükségük lehetett. Andy Pete-re bízta a vágást; ha minden jól megy, elég gyorsan meg kellett lennie a hölgy kiszabadításával. Egy modernebb autó nem gyűrődött volna ennyire össze, és légzsákot is telepítettek volna bele, de legalább ezeknél a régi járműveknél a fém sokkal könnyebben megadta magát.

Pete lekapta a vágószerszámot a tűzoltóautóról, és a Fiat felé sétált. Újabb fehér füstfuvallat szállt az arcába, és a ködön keresztül a piros Fiat egy másik autóvá változott, Tara autójává. Újra látta maga előtt az egészet, mintha megint azon a februári napon lenne: Salt, ahogy a fémet vagdossa; Krisht, ahogy az üveget szaggatja a szélvédőről; a mentősöket, ahogy Pete csapdába esett, eszméletlen feleségén dolgoznak, próbálva meggátolni, hogy a vér – az élet – kibugyogjon a combja verőeréből. Minden egyes kétségbeesett dobbanással, amit a szíve legjobb igyekezete szerint vert, hogy életben tartsa őt, csak közelebb sodorta a halálhoz.

Pete-nek kicsúszott a kezéből a vágószerszám, leesett a földre, ő pedig oldalra tántorgott, és csak egy szerencsésen irányzott lépésnek köszönhetően sikerült épphogy talpon maradnia. Hallotta, hogy Andy odakiált Gaznek, hogy vegye át a feladatot. Ez visszarántotta Pete-et a múltból az itt és mostba.

– Megoldom! – erősködött, visszakapcsolva a tűzoltó Pete Moore-ba. Ám Pete Moore, a gyászoló özvegy ugyanazon a testen osztozott vele, és veszélyesen akadályozta az objektivitását. Andy ekkor felmentette a szolgálat alól.

*

– Válthatnék veled egy szót, Pete? – kérdezte Andy, amikor visszaértek az állomásra.

Pete természetesen számított erre.

– Csukd be az ajtót magad mögött, fiam!

Pete tette, amit kértek.

– Ülj le! – mondta Andy. A hangja nyugodt volt, atyáskodó. – Jól vagy?

– Igen – felelte Pete. – Jól vagyok. Tudom, hogy mit fogsz mondani, és nem fog többet előfordulni.

Andy lassan bólintott.

– Láttunk már sokkal rosszabbat a mainál, és fogunk is még sokkal rosszabbat látni annál, ami ma történt. Te is tudod.

Pete kinyitotta a száját, hogy beszéljen, de Andy feltartotta a kezét, hogy megállítsa.

– Hadd fejezzem be! Tűnődtem rajta, hogy nem tértél-e túl hamar vissza a melóba, de visszaálltál a rendes kerékvágásba, és jól teljesítettél, mindig jó munkát végzel, de volt valami, ami mégsem egészen stimmelt. Mindnyájunknak feltűnt. Én elengedtem a dolgot, de nem vagyok benne biztos, hogy jól tettem.

Mindnyájunknak feltűnt. Ez sokkolta Pete-et.

– Jól vagyok, Andy. Kérlek, ne kényszeríts szabadságra, mikor nagyobb szükségem van erre a munkára, mint hogy otthon ücsörögjek és töprengjek!

Andy hátradőlt a székében, tanulmányozva a férfit maga előtt, aki iránt a létező legnagyobb tisztelettel viseltetett. Könnyen látta Pete-et a pozíciójában, irányítva a csapatot a nem túl távoli jövőben. Nem voltak gyenge pontjai a munkában: körültekintő volt, gyakorlatias, és gyorsan járt az esze. Ragyogó nagykövete volt a tűzoltóságnak. A közösség szerette, a társai megbíztak benne, az újoncok pedig felnéztek rá. De Andy ugyanúgy felelősséggel tartozott az egész csapata iránt, ahogyan a brigád egyes tagjaiért is.

– Azt akarom, hogy realista legyél, Pete, nem bátor.

– Tudom – válaszolta Pete. – Tényleg. A szavamat adom. Ígérem, hogy ez csak egyszeri alkalom volt.

– Vehetsz ki szabadságot terápiára, megoldjuk.

– Köszönöm! Bár nincs rá szükségem, An…

– Szerintem van. Szeretném, ha felkeresnél valakit. Nem akarom rád erőltetni, de… – A burkolt célzás azt üzente, Andy igenis ráerőlteti a dolgot.

Pete felemelkedett a székéről. Szégyellte magát, hogy ennyire nyilvánvalóan megmutatkoztak a gyengeségei.

– Hat hét távollét véleményem szerint nagyon kevés volt azok után, amin keresztülmentél – mondta Andy, ahogy Pete kinyitotta az ajtót, hogy távozzon. Pete nem válaszolt. Jobb, ha nem mond semmit, mint hogy hazudjon.

*

A műszak hátralévő részében furcsa volt a légkör, amit mindenki próbált elbagatellizálni. Pete olyan fojtogatónak érezte, mint a füstöt a baleset helyszínén, csak most ő volt az a lángoló fehér furgon a karambol közepén, ami kibocsátotta. Várható volt, hogy árgus szemekkel fogják figyelni, hogyan képes kezelni az első komolyabb közúti balesethez való riasztást, de úgy érezte, sikerült átcsusszannia a vizsgán, mégis mindenkit elbizonytalanított azzal, hogy felfedte, a hat hónappal ezelőtti Pete Moore már nem ugyanaz, mint akit most a köreikben tudhattak.

A műszak végén Sal vele együtt sétált ki az autóikhoz.

– Minden oké? – kérdezte.

– Amennyire lehet. Szar nap volt, meg minden – felelte Pete, megkísérelve egy mosolyt. Bár elég nehezére esett most, hogy már tudta, mindenki látja rajta a repedéseket. – De jól vagyok.

– Aha, én meg Taylor Swift vagyok. Mióta is ismerjük egymást?

– Túl régóta – válaszolta Pete.

Sal elvigyorodott.

– Mostanra már elég jól ismersz, hogy beszélhess velem, ha szükségét érzed. Idebent… – bökött a mellkasára – … csupa női érzékenység vagyok, még ha te nőiesebben is nézel ki, mint én.

– Jól vagyok – ismételte meg Pete, de a szavak végigkaristolták a torkát, mintha erőszakkal rángatta volna elő őket, és váratlanul arcul csapta a szomorúság érzése is. Elhomályosult a látása, mire ökleit a szemeire préselte, igyekezve kimorzsolni onnan a gyülekező könnyeket. Szégyenében el is fordult Saltől.

– Jesszus, ez meg honnan jött? – Fel sem fogta, hogy hangosan kimondta a szavakat, amíg Sal nem válaszolt rájuk.

– Egy sebzett szívből, Peter Moore, onnan jött.

– Jól vagyok, jól vagyok – szajkózta Pete. Az érzelmek hirtelen áradása olyan gyorsan el is múlt, amilyen gyorsan rátört. – Te és az a selymes női hangod váltották ezt ki belőlem, semmi más – próbálta elviccelni, nem sok sikerrel.

– Ne hurrogj le, de ezt fogadd el tőlem! – kezdte Sal, benyúlva a farmernadrágja zsebébe, majd előhúzva egy névjegykártyát.

– Mi ez? – nézett Pete a Molly Klubja feliratra, alatta pedig a Molly Jones-Hoyland névre. Nem csengett ismerősen. – Molly Klubja? – kérdezte Salt.

– Már hetek óta hurcolom ezt magammal, készen arra, hogy odaadjam neked. Azt hiszem, ma jött el az ideje.

– Kicsoda a hölgy?

– Anyukám egyik szomszédja. Egész életemben ismertem őt, és igazán bájos teremtés. Már nyugdíjas, és egy klubot vezet, ahova a te cipődben járó emberek mennek találkozni, beszélgetni.

– Az én cipőmben járó emberek? Úgy érted, elcseszettek?

– Olyanok, akiknek segítségre van szükségük.

– Terapeuta? – Lenézés szűrődött Pete hangjába.

– Hallgatóság. Ért hozzá, és szerintem szükséged van rá, Pete. Tégy magadnak egy szívességet, és hagyd neki, hogy segítsen meggyógyulni!

– Szóval te is úgy gondolod, mint mindenki más, hogy terápiára van szükségem? – kérdezte Pete. Nagyon adott Sal véleményére, barátként és munkatársként egyaránt.

– Aha. Úgy. Vissza akarjuk kapni a régi Pete-et. Ez a mostani is úgy néz ki, mint Pete… – legyintette meg kézfejével Pete mellkasát –, de most olyan, mintha azt várnánk, hogy mikor reped meg a vékony jég.

Pete-nek nem tűnt fel, milyen vacak munkát végzett azzal, hogy a világ felé megpróbálja azt mutatni, képes megbirkózni a helyzetével. Az, hogy Sal hetekig hurcolta magával a névjegykártyát, mielőtt odaadta volna, olyan információ volt, amit nem szívesen vett tudomásul.

– Oké, akkor megígérem, hogy fel fogom hívni – mondta Pete, becsúsztatva a kártyát a farmernadrágja zsebébe. – A kedvedért.

– Nem, Pete, saját magadért – felelte Sal, megpaskolva a vállát, ami több szeretetet sugárzott, mint bármilyen ölelés, amit adhatott volna.

8. fejezet

Augusztus 28.

– Pete, ha jól sejtem, gyere csak be! – mondta Molly. Nyilvánvaló volt az öröme, hogy Pete-nek sikerült; értékelte, hogy nem kis bátorságába telt kinyitni azt az ajtót. – Gyere, válassz kávét és sütit, aztán foglalj helyet!

Pete felemelte a kezét.

– Hali! – köszönt, egy őslakos indiánra emlékeztetve magát egy régi cowboyos filmből, ahogy azt mondja „Hau!”. Érezte, hogy a szíve nevetséges ütemben dörömböl a mellkasában. Tudta, hogy nem azért pánikol a teste, mert egy emberekkel teli helyiségbe kellett besétálnia, hanem azért, mert nem akarta a küszöbön hagyni a páncélját, mint egy pár cipőt. A beismerés, hogy ő is egy közülük, akinek segítségre van szüksége, sértette a büszkeségét.

Nem akart tortát, nem gondolta, hogy lenne elég nyála lenyelni, mivel a szája olyan száraz volt, mint a cementpor, de azért vett egy szelettel, meg egy kávét, hogy a szabályok szerint játsszon. Leült az ezüstszőke hajfonatos nő mellé, aki inkább tűnt vele egyidősnek, mint bárki más a társaságban.

– Isten hozta az új tagokat, Laurie-t és Pete-et! – kezdte Molly mosolyogva, egyenként feléjük biccentve, amiből Pete rájött, hogy az oldalán ülő nő is újonc, akárcsak ő; talán ez vonzotta mellé a helyválasztáskor. – Mutatkozzunk be egymásnak! Ki szeretné kezdeni?

– Majd én! – ajánlkozott Maurice, ami megmelengette Molly szívét. Igazán kibújt a csigaházából, mióta ide járt. Lenyűgöző volt, hogy mekkora hatással van a kedvesség az emberekre, hogy mennyi önbizalmat csepegtet beléjük. Az élet nem bánt túl kegyesen Maurice-szal; ahogyan az anyja sem, akiről azóta gondoskodott, hogy elég idős volt lecsavarni a kupakot egy doboz tablettáról, mégis nagyon nehezen viselte a halálát.

– Maurice-nak hívnak, és számfejtő vagyok. Ez nem valami izgalmas számmisztikus dolog, lényegében csak számokat adok össze. – Elmosolyodott, remélve, hogy kis vicce célba ért. Laurie bátorítóan visszamosolygott rá, amit Molly meg is jegyzett magának. Megfigyelőképessége kiéleződött a korral, még inkább, mióta úgy döntött, hogy energiáit ebbe a kis klubba fekteti. – Tavaly veszítettem el az anyukámat – folytatta Maurice. – Rokkant volt, és már nem is emlékszem azokra az időkre, amikor ne nekem kellett volna gondját viselnem. Ezt ki is használta, tudom jól, de akkor is szerettem őt, és nagyon hiányzik. Most enyém az egész élet, ez a nagy szabadság, és nem tudom, mit kezdjek vele. Hát ez lennék én dióhéjban.

– Leszek én a következő – mondta a vékony nő a göndör fürtös, rézvörös hajjal. – Yvonne vagyok, háztartásbeli feleség… illetve most már özvegy. Tizenhat évesen mentem férjhez, és júniusban veszítettem el a férjemet. Az orvos úgy vélte, talán megfontolandó ötlet lenne keresni egy jó kis terapeutát, mert nem tudok gyászolni. Egyszer sem sírtam. Tudom, hogy ez nem normális, és számítok is rá, hogy idővel majd elér, és akkor darabokra hullok, úgyhogy minél előbb megtörténik, annál jobb. Igaz? – Szélesen rámosolygott az újonnan érkezőkre, aztán oldalba bökte Sharont. – Te jössz, kedves.

– Nos, én Sharon vagyok, takarítónő – kezdte. – Nekem a kutyám halt meg, ami tudom, hogy nem ugyanaz, mint elveszíteni egy élettársat vagy egy szülőt, de én még soha nem szerettem senkit úgy, mint őt. És rettenetesen hiányzik. – Előhúzott a táskájából egy fotót egy kifejező tekintetű, fekete keverékkutyusról. – Billy. Még csak hétéves volt. Tudom, hogy csak egy kutya…

Maurice tiltakozó hangokat adott:

– Amit szeretünk, az sosem „csak egy” valami – mondta. – Nekem kisfiúként volt egy hörcsögöm. Hónapokig sírtam, amikor meghalt. És nagyon kötődtem anyám törpepapagájához, Csicserihez is, de sajnos ő is elpusztult egy héttel anyám halála után. Betettem anyu mellé, szerintem ő is így akarta volna.

Laurie köhintett egyet, kötelességének érezve, hogy ő is közreműködjön a saját történetével, teljes jogú tagjává válva a csoportnak.

– Nekem van egy aranyhalam. A vőlegényemmel nyertük egy vásáron néhány éve, és azt hiszem, összetörnék, ha bármi történne vele.

– Nekem meg egy Büdi nevű sziámi macskám van – fűzte hozzá Pete, szükségét érezve, hogy ő is csatlakozzon a többiekhez, mint ahogy a jótékonysági árveréseken érzik kötelezőnek az emberek, hogy tegyenek egy kis összegű licitet, ami után lazíthatnak egy darabig, tudván, hogy kivették a részüket a dologból. A Büdi név mindenkit megnevettetett. – Majdnem annyira szeretem őt, mint az ikertestvéremet, még úgy is, hogy többet vesz el, mint amennyit ad. Dehát a macskák már csak ilyenek.

Sharon ettől felélénkült; ha új tag jött a csoportba, mindig aggódott, hogy az illető csalónak fogja tartani őt, amiért elveszi a helyet olyasvalakitől, aki egy másik emberi lényt gyászol, úgyhogy jó volt tudni, hogy ezek a fiatalok mindketten állatszerető emberek. Mollyt pedig felvidította, hogy az újoncok rögtön becsatlakoztak, apró kis szösszeneteket osztva meg magukról. Jóságos, törődő aurát érzett körülöttük. És manapság ritkán tévedett.

– Szerintem az állatok mindig adnak, már pusztán azzal is, hogy ott vannak – mondta Maurice. – Őszinte leszek, nem sok szeretetet kaptam Husitól, a hörcsögömtől, amikor kisfiú voltam, de már azzal is, hogy én adhattam neki, sok vigaszt nyújtott cserébe. – Mélyen felsóhajtott. – Nehéz időszakon mentem keresztül az iskolában, bántottak a többiek, de amikor Husival játszhattam, a gondolataim valami kellemes és egyszerű helyre vándoroltak.