Miss Penhurst kérője

NEM MEGFELELŐ UDVARLÓK

NOVELLA HÉT

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Miss Penhurst kérője

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Utószó

Ebony Oatenről

Miss Penhurst kérője

Eredeti cím: A Swain For Miss Penhurst

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

Miss Penhurst kérője

SZERZŐ

Vasakarattal őrzi a faluja titkait. A férfi ellenséges arannyal érkezik — és túlságosan elbűvölő mosollyal. A régenskori Cornwallban mindkettő halálos lehet.

Caroline Penhurst termeszti Swain Cove legszebb tarlórépáit — és erre igen nyomós okai vannak. Az állandó éberség tartotta eddig biztonságban az embereit, és Caroline-nak esze ágában sincs hagyni, hogy egy jóképű idegen vörös zubbonyban mindent romba döntsön, amit védeni próbál. Amikor egy rejtélyes férfi előbotorkál a parti ködből, egyenesen a kertjébe — a libái által felzaklatva, gyanús kötésekbe burkolva, és egy vagyonnyi francia aranyérmével a birtokában — Caroline pontosan tudja, mit kell tennie: maga mellett tartani, éles kérdéseket feltenni, és egyetlen szavát sem elhinni.

A baj csak az, hogy Jonathan Gubbinsban őrjítően nehéz nem megbízni. Gyors észjárású, meleg tekintetű, és mesterien kerüli a válaszokat — olyan férfi, akinek titkai olyan mélyen rejtőznek, mint a cornwalli barlangok a part mentén. Caroline szívét egyszer már összetörte egy vörös zubbonyos férfi, és megesküdött, hogy soha többé nem lesz ilyen ostoba. Mégis, minél elszántabban próbálja leleplezni Jonathan valódi célját, annál inkább azon kapja magát, hogy reméli: a férfi mosolya talán őszinte. A rejtegetett csempészáru, a kódolt üzenetek és egy egész közösség biztonsága mellett Caroline nem engedheti meg, hogy a veszélyes vonzalom elhomályosítsa az ítélőképességét — még egyetlen pillanatra sem.

Vajon Caroline időben kideríti az igazságot a férfiról, akit a tenger sodort elé, mielőtt a szíve elárulja a népét — vagy Swain Cove eltemetett titkai mindent elvesznek tőle, amit szeret?

Fejezet 1

1815. október közepe

Az állandóan szemerkélő eső egérbarna hajtincseit Caroline Penhurst szemébe tapasztotta, miközben végignézett bőséges fehérrépa-termésén. Itt, a fallal körülvett veteményeskertben biztonságban nőttek. Zöld lombjuk megrezzent minden egyes esőcsepptől. A fodros levelek alatt gömbölyű testük ígéretesen hízott. Jóféle eledelnek — vagy egy kis könnyed csempészetnek — nézett elébe ez a sok fehérrépa.

Kirántott egyet a lába mellől, és összemérte ökölbe zárt keze nagyságával. Elmosolyodott. Ezt szépen meg lehetne sütni zsírban. Egy kevés zsálya sem ártana hozzá. Már a gondolattól is nyál gyűlt a szájában, miközben a fehérrépát egy öreg szüretelőkosárba hajította, amely a délelőtti munkájától már majdnem megtelt.

Ebben az évszakban az eső mindennapos és várható volt. Caroline örült vastag nemezkalapjának és köpenyének.

Az útról közeledő falusi libák ismerős hangja megállásra késztette. A hangos és gyakran fenyegető madarak lord Pencarrow tulajdonát képezték, de Swain Cove-ban mindenki elfogadta őket — főként ha tojást hagytak maguk után valamelyik kerti parcellán, mert a falubeliek megtarthatták mindazt, amit a libák leraktak. Ha néhány napig maradtak, sok tojást hagytak maguk után, meg annál jóval többet is, amit Caroline a család következő fehérrépa-termésének trágyázására használt.

Caroline ösztönözte a libákat, hogy látogassák meg őket, de mindig ügyelt rá, hogy tudja, merre járnak, és hányan vannak a csapatban. A libák távol tartották a bogarakat a terméstől, ami fölöttébb hasznos volt. Ám ha nem kapták meg a nekik kijáró tiszteletet, gyakran mogorvává váltak, és olykor hajszálon múlt, milyen gyorsan fordul rosszra a kedvük.

A libák abban is kiválóak voltak, hogy figyelmeztették, ha valaki közeledett. Ez különösen kapóra jött, hiszen a családi gazdaságban csak a szüleivel élt, egyetlen lányként a fivérei között, akik még nem tértek haza a kontinensen dúló viszályból.

Caroline udvariasan megköszönte a libáknak a látogatást, letépett néhány zöld levelet a fehérrépákról, és az erős madarak felé dobta őket. Azok gágogva és civakodva vetették rá magukat a legzöldebb darabokra, s már falták is.

Jó, a libák figyelme elterelődött, néhány percig biztonságosan elfordíthatta róluk a tekintetét.

A következő gumó, amelyet kiemelt a földből, mélyen meg volt repedve felül. Ez még nagyobb örömmel töltötte el, mert ez a darab tökéletes lesz ahhoz, hogy bevágjon bele. Lehúzott jobb kezéről egy régi családi gyűrűt, és beleillesztette a félig kialakult rejtekhelybe. Ó, igen. Tökéletes.

Letörölte a földet a fehérrépa héjáról, megcsókolta, aztán szeretettel egy olyan kosárba helyezte, amelyben hasonlóan csúnya, repedt és foltos darabok gyűltek. Ezek a fehérrépák különösen értékesek voltak.

Szép délelőtti munka.

Még néhány zöld levél a libáknak, és azok elégedettek maradtak. Ha szerencséje van, békén hagyják.

Mielőtt visszaindult volna a házhoz, Caroline mély lélegzetet vett, és végignézett a drámai cornwalli partvidéken. Cornwall vizei egyik nap szelídek és csendesek tudtak lenni, a következőn kiszámíthatatlanul vadak. A fehérrépa jól tűrte az esőt, de még annak is sok volt az a sós tengervíz, amely mennydörögve csapott fel a sziklákra. A kert falai megóvták őt és az értékes növényeket a tenger sós csapásaitól.

A gömbölyű zöldségek kisebb csoportja magas szárat hajtott és magba szökkent; épp ezt remélte Caroline ettől a védett parcellától. Az ilyenkor még itt-ott felbukkanó néhány méh beporozhatta az élénksárga fehérrépavirágokat anélkül, hogy a szél letérítette volna útjukról. Azután a magok is beérnek a következő vetéshez, amelyre évente többször is sor került.

A kezében egy cserépedényt tartott, ebben tárolta az apró, barna magokat. Egy magányos méh motoszkált a friss sárga szirmok között, magasan egy fehérrépa fölött. Caroline elmosolyodott. „Te is korán keltél, akárcsak én” — mondta, mintha a méh válaszolhatna. Lesöpörte nedves haját az arcából, és begyűrte a kalapja alá. Haszontalan próbálkozás volt, mert az eső csak esett tovább, a szél pedig újra meg újra az arcába csapta a haját.

A libák hirtelen rosszalló kórusba kezdtek. Valaki közeledett!

Ott, a kert falának túloldalán — amely mindössze négy láb magas volt — egy férfi állt.

Katona.

A libák gyorsan köréje gyűltek. Dühödten gágogva kitátották csőrüket és sziszegtek, megmutatva szájuk mélyén húzódó, fogazott belső perem félelmetes sorát.

Aki nem ismerte őket, annak rémisztőbbek voltak a pokol kopóinál. Mit szépítsük? Még azoknak is borzalmasak voltak, akik ismerték őket.

A meglepett férfi csak állt ott, sötétbarna szeme néma pánikban elkerekedett. Nem viselt kalapot, csupán valami rongy volt a fejére tekerve. Onnan lehetett felismerni, hogy katona, mert egy angol katona jellegzetes skarlátvörös zubbonyát viselte. A férfi biztos látott már harcot, de Caroline a következő ebédjét is feltette volna rá, hogy támadó libákat még soha életében nem látott.

A libák olyan magasra nyújtóztak, amennyire csak tudtak, gágogtak és szárnyukat csapkodták, fenyegetőzve.

Caroline igyekezett nem elnevetni magát a látványon, ahogy befordult a fal sarkán, hogy megmentse a megrémült férfit. Végigmérte hosszú, szürke nadrágját és fekete csizmáját.

„Halló, katona!” – kiáltotta. „Minek köszönhetjük a látogatást ilyen szép napon Swain Cove-ban?”

A madarak folytatták összehangolt támadásukat; úgy festettek, akár egy sokfejű hidra, sziszegtek, gágogtak és csapkodtak a szárnyukkal.

A férfi nem felelt, túlságosan el volt foglalva azzal, hogy kitérjen a libák felé kapkodó csőrei elől.

Caroline odalépett még néhány fehérrépa-levéllel, és a madarak csőre előtt lengette meg őket, hogy elvonja a figyelmüket.

„Holly Pencarrow!” – kiáltott rá Caroline a legnagyobb libára. „Azonnal hagyd abba, és engedd, hogy a férfi megmagyarázza magát!”

A faluban sokféle néven illették a libákat, többnyire olyanokkal, amelyek az alvilág urára utaltak. Caroline azonban hagyta, hogy a családi gazdaságban legeljenek és kapirgáljanak, és kétségbeesett igyekezetében, hogy barátságosabbá tegye őket, neveket adott nekik.

Hollynak becézte a legnagyobb libát. Holly tavaly úgy menekült meg lord Pencarrow karácsonyi asztalától, hogy a Penhursték farakása mögé bújt a házikójuk mögött. A család aztán annyi libatojásos pitét evett, míg a látványától is megcsömörlöttek.

Holly gágogott egyet, mire a többi liba hirtelen elvesztette érdeklődését az idegen iránt. Caroline dobott feléjük még néhány levelet, meg egy kisebb fehérrépát is, amelyet a földből húzott ki.

A férfi válla elernyedt, és nagyot fújt. „Ijesztő bestiák.” – mondta, megkönnyebbülten megtörölve a homlokát.

A haja az esőtől a fejére lapult. Talán sötétszőke lehetett, de a nedvességtől nehéz volt megállapítani.

Szép, egyenes orra volt és metszett ajkai, amelyek mosolyra húzódtak, ahogy végigmérte őt.

Caroline nem hagyta, hogy ilyen könnyen megnyugodjon. „Hogy került ide?” A Plymouth felől Swain Cove-ba vezető út mögötte húzódott, előttük pedig ott volt a tenger. Talán a parti ösvény felől jött le a dombokról? Az inkább keskeny csapás volt, semmint valódi sétaút, de a melegebb hónapokban sokan jártak arra.