© Gurubi Ágnes, 2020, 2021, 2023, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Hatodik, javított kiadás

Lányaimnak

Az én történetemből hiányoznak a férfiak. Ahogyan az összes női felmenőméből. Láthatatlanok. Pont úgy, ahogyan én voltam apám számára. Engem apám soha nem látott. Átlátszó voltam neki. Mint egy hártya. Keresztülnézett rajtam, akár egy tisztára pucolt ablak üvegén. Szellemgyerek. Egy napon születtem az anyjával. Talán ez lehetett a baj. Vagy hogy lány lettem. Végzetes hiba. Huszonhét volt, amikor megszülettem. Addigra már egy kétéves lánygyerek apja. Fiút várt, de ezt soha nem mondta volna ki. Egy belevaló srácot, akivel lehet focizni, horgászni, meccset nézni. Akivel együtt mehet a kocsmába sörözni. Nem sikerült. Kudarcot vallott. Jobb híján egyedül ment a kocsmába. Bánatában. Apámnak rengeteg bánata volt. Kétszer annyi, mint a nagyapámnak, és háromszor annyi, mint dédapámnak. Mindennap nekiveselkedett, hogy eligya a bánatát. Újra és újra. De valahogy nem akart elfogyni az a rengeteg bánat.

Anyám, nővérem és én felváltva igyekeztünk felvenni a harcot a rengeteg bánattal. Nekem sikerült a legkevésbé. Pedig igyekeztem. Minden erőmmel, idegszálammal, sejtemmel, pórusommal. Akartam, hogy apám büszke legyen rám, és megtettem mindent, hogy felhívjam magamra a figyelmét. Rekedtre ordítottam magam az óvodában, fára másztam, verekedtem, rúgtam, haraptam, az összes nadrágom, harisnyám térdnél kiszakítottam, a cipőim orrát lerúgtam, és esténként izzadtan, koszosan ültem le a vacsoraasztalhoz. Üvöltöttem, toporzékoltam. De nem történt semmi. Idővel megelégedtem volna azzal is, ha elfogad. Később még alább adtam. Annak is örültem volna, ha észrevesz. Kamaszként a vágyam az elismerésre féktelen dühbe csapott át. Ez az érzelem lett a kapcsolódásom. A szövet, ami összetartotta a testem. Az ereimben keringő vért a düh pumpálta. És a szégyen. Jéggé fagyott szív a mellkasomban.

Amióta elmúltam negyven, megbarátkoztam a szavakkal, amiket leírok. Ismerősebbek, mint a kimondottak. Amióta eljöttem a Buda környéki kis településről, ahol születtem, ide a Duna mellé, mindennap lesétálok a vízhez. Belebújok a piros cipőmbe. Egy éve vettem. Karcolások az orrán, kikopott bőrszín szemez velem, ahogy ránézek. Nyáron egy valószerűtlenül nagy uszadék fát sodort a víz a partra. Szerettem azt a fát. Futás után mindig leültem rá, és néztem az öreg, koszos folyót. Beszívtam a víz szagát. Ismerős Duna-szag, amit csak akkor lehet érezni, ha már a parton vagy. Figyeltem, ahogy az uszályok megduzzasztják a hullámokat, hallgattam, ahogy az arra sétálók cipője alatt megcsikordul a kavics.

Van egy hang a fejemben. A Duna-parton hallom a legerősebben. Azt mondja, emlékezzek, idézzem fel, mikor fagyott meg a szívem! Menjek mélyre, derítsem ki, találjam meg a többi megfagyott szívű nőt a családban. Egyre csak mondja a hang a fejemben. Egy férfi hangja.

Az én családomban csak a nők vannak jelen.

Akik a múltban vannak, meghaltak, még azok is jelen vannak. Az ükanyám a három férjével, a dédanyám a hat lánygyerekével. És itt van velem nagyanyám, aki semmiről nem beszélt. Az anyám. A nővérem, az ő lányai. És én. Meg a két lányom. Együtt lélegzünk ebben a történetben. Nők, akik soha nem találkoztak, mégis összetartoznak. Összeköt minket egy láthatatlan szál. Generációról generációra. Mint az ökörnyál. Észrevétlen ragadunk bele. Szeretnék fellélegezni. Az összes nővel együtt. Akik meghaltak, akik most élnek, és akik még meg sem születtek.

Ha valaki asszonyt vesz magához, és feleségévé teszi azt,

és ha azután nem találja azt kedvére valónak,

mivelhogy valami illetlenséget talál benne,

és ír néki váló levelet, és kezébe adja azt annak,

és elküldi őt házától; És kimegy az ő házából,

és elmegy és más férfiúé lesz1

Mózes V. könyve 24:1–2.

Hirsch Róza nem volt különösebben szép nő. Apró szemek, kerekded arc, éles tekintet. Egy jesivanövendékhez ment hozzá, akivel zátonyra futott a házasságuk, nem sokkal a harmadik gyerekük megszületése előtt. Adler Áron mindössze ennyi nyomot hagyott maga után a család történetében – a nevét és három gyerekét.

Aznap hajnalban, amikor Róza összepakolt a bőröndjébe, viharos szél támadt az alföldi faluban. Az utcákon a szél felkapta a száraz faleveleket, hatalmas port verve fel maga körül. A levelek között néhány apró kavics is a magasba emelkedett, felrepültek szinte az égig, hogy aztán táncot járjanak a szoknyája körül, majd újult erővel csapódtak vissza a porba. Róza csak ment, lehajtott fejjel, kendőjét szorosabbra húzva, kezével eltakarva arcát, minden egyes széllökésnél újabb és újabb porfelhő került az útjába, de ő nem állt meg, ment konokul, még akkor is folytatta az útját, amikor a makacs porszemek, amelyek megtapadtak a szemgödrében, csípni kezdték bőrét, az egész arca viszketett, fogai alatt ropogtak a homokszemek. Bőröndjének nem volt súlya, csak a legszükségesebbeket vitte magával. A szíve annál nehezebb volt. A gyerekeit maga mögött hagyva Budapestre indult új életet kezdeni. A kétéves Jenőt, az egyéves Lázárt és a harmadik gyereket, a három hónapos kislányt az anyjára bízta. A kislányt Adler Lenkének hívták. Ő volt a dédanyám.

Az én őseim vándorló lelkek. Vérükben a menekülés, ismerős, otthonos érzés számukra a kirekesztettség.

Ükanyám 1881-ben született Avas-Felsőfalun. A mai Románia területén található községben az 1800-as évek végén nagyjából 300 zsidó élt. Ükapám innen hetven kilométerre, Avasújfalun született, ahová az első zsidó lakók az 1750-es években költöztek be, saját rabbit 1845-től tartottak, 1893-tól jesiva is működött itt. A 19. század elejéig a jórészt falvakhoz kötött zsidó lakosság többsége kereskedelemmel, pálinkafőzéssel és -árusítással, malmok, szeszfőzdék, földek bérlésével foglalkozott, valamint különböző mesterségeket – szabó, tímár, mészáros – gyakorolt.

Az ükszüleim 1896-ban indultak útnak Erdélyből, szekérre pakolták szerény cókmókjukat, és Makón telepedtek le.

A gyerekek születése és a letelepedés ellenére a házasság nem volt sikeres. Ükanyám lobbanékony természete, ükapám elszántsága és elkötelezettsége a Tóra tanulmányozása iránt nem bizonyult szerencsés találkozásnak. Nem sikerült gyökeret verniük, a család szentségének megalapításához a vallási előírások kevésnek bizonyultak, dédanyám megszületése előtt elváltak. A zsidó vallásban a szentírási törvény alapján a házaspár a házasság kötelékéből akkor szabadul fel, ha a férj válólevelet ad a feleségének. Ez az arámi neve után getnek mondott dokumentum egyrészt bizonyítékul szolgál a válásra, másrészt valójában maga a dokumentum valósítja meg a válást. A zsidó vallás jogrendszere szükségessé teszi a polgári jog szerinti válást is, ám get nélkül a házaspár a zsidó vallásjog értelmében továbbra is házas, még akkor is, ha külön élnek, és számos, a polgári jog szerinti válást tanúsító dokumentummal rendelkeznek.

Hirsch Róza egy szál bőrönddel érkezett Budapestre 1905 januárjában. A csomagjában a ruhái és az egyetlen pár cipője alatt a születési anyakönyvi kivonata, és szabadságának záloga, a válólevél lapult.

Adler Áronról soha többé nem hallott a család.

Róza az újrakezdésre szavazott, és mivel ügyes, rátermett, dolgos asszony volt, aki gyorsan tanult, hamar talált magának munkát. Elhatározta, hogy amint teheti, maga után hozatja a vidéken hagyott gyerekeit és az édesanyját. Egy Baross utcai szabóüzletbe állt be varrónőnek. Az üzlet Rosenthal Móric tulajdonában állt, aki fiatalon megözvegyült, és nem sok időbe telt, míg a közös munkán, valláson kívül más is összekötötte Rózát és Móricot. A házasságukat követően ükanyám első dolga volt, hogy a gyerekeit magához vegye, és mire dédanyám megkezdte az iskolát a Kertész utcai Ortodox Elemi Leányiskolában, addigra két féltestvérrel, egy ikerpárral is büszkélkedhetett. Ella és Sarolta megszületését még egy harmadik fiú követte. Mózessal együtt lett teljes a család. Teljesült ükanyám vágya: nagycsalád, sok gyerek, megbízható férj, békés élet.

Amikor péntek esténként Rózáék meggyújtották a gyertyát, és leültek a gyönyörűen megterített asztalhoz, ükanyám elégedetten nézett körül: hat gyermeke és férje mellett úgy érezte, semmi baj nem történhet velük.

Az első zsidótörvény életbelépésekor Róza ötvenhét éves. Második férje tíz éve halott. Harmadik férjével, Strausz Salamon rabbival nyolc éve élnek együtt.

1944 őszén Róza és férje a Vöröskereszt segítségével beutalót kap a Városmajor utcai Bíró Dániel Kórházba. A megmenekülés reményében, mit sem sejtve, ezzel a költözéssel írják alá a halálos ítéletüket. Még nem tudják, hogy az lesz az utolsó közös útjuk, amikor a Krisztina körútról bekanyarodnak a Városmajor utcába. Róza fiatalon elvált, majd elvesztett egy férjet, megszült és felnevelt három fiú- és három lánygyereket, a dédanyám révén pedig van hat lányunokája, köztük a nagyanyám.

Róza elbukik és feláll, összeomlik és újrakezdi. Igazi túlélő – állhatatos, kitartó és szívós.

Hisz az istenben, hisz az életben.

Az orosz csapatok 1944. december 24-e óta az Új Szent János Kórháznál állnak. Komoly harcok árán foglalták el az épületet, a front megmerevedett. A háború végnapjai közelegnek. Január 8-án a szomszédos János Szanatóriumból a frissen kinevezett Rady Dénes aligazgató tizenhét idős zsidó beteget küld át a Bíró Dániel Kórházba, ahol a betegek nem csak éheznek, fáznak, de még vizük sincsen. Vöröskeresztes zászlót lenget a fagyos, téli szél.

Január 13-án, szombaton nyilasok állítanak be a Bíró Dániel portájára, és kérik, írják össze a zsidó betegeket. Másnap, Kun András parancsára betör a Városmajor utca 37. számú nyilasház legénysége, név szerint Bokor, Megadja, Bittner, Vida, Kasza, Szabó, Tokaji, Tuboly, Bakonyvölgyi, Dobróczi, Csaba, Hortobágyi, Rédli, Czigány, és felszólítják a kórházban tartózkodókat, hogy igazolják magukat. A betegek igazolását Tuboly fia végzi. A tizenhat éves fiú szobáról szobára járva kéri el a zsidó betegek papírjait. Azokat, akik igazolni tudják magukat, leküldik, illetve leszállíttatják a szuterén helyiségbe, a többiek fenn maradnak a kórtermekben és a társalgóban. A kora délutáni órákban a járóbetegeket és az alkalmazottakat tízesével kivezénylik a kisudvarra, és ott agyonlövik őket. Gyorsan történik, mintha meggondolatlanul gyilkolnának, de a mozdulataik rutinosak, van, hogy a még élő, csak megsebesült áldozatokra kell a következő csoportnak állni. Hirsch Rózát az elsők között lövik tarkón, férjét a többi fekvőbeteggel együtt a kórházi ágyon végzik ki.

Január 17-én délután ötkor sötétség honol a Városmajor utcában. Az épület kifosztása után petróleummal teli kannákkal térnek vissza a nyilasok. Először bemennek az épületbe, körbelocsolják a kórtermekben az ágyakat, a padlót, a holttesteket, majd az udvaron a halottakból egymásra dobált három máglyára öntik a petróleumot. A lángok magasra csapnak az emberi testekből állított máglyából, feketén örvénylik a sűrű füst a téli égbolt felé. Az égett hús édeskés bűze keveredik a petróleum fojtogató szagával. A feketévé égett testek maradványai a sáros hólével és a lehullott falevekkel felismerhetetlen masszává válnak. Százötven ember hal meg akkor a Városmajor utcai Bíró Dániel Kórházban.2

Hirsch Róza holttestét, ami szinte a felismerhetetlenségig megégett, dédanyámnak kell azonosítania. Az áldozatok földi maradványait 1945 tavaszán, zsidó pünkösdkor a régi ortodox Csörsz utcai temetőben egy fehér márvány sírkő alá temetik. A sírkőre nyolcvanöt nevet és egy imát véstek. A sírkövön az első név az ükanyámé.

„Népem leánya, öltsél zsákot, és szórj magadra hamut.

Azok miatt, akik itt fel vannak jegyezve.

Itt vannak eltemetve a szent csontok. Férfiak, nők, fiatalok és öregek, drága és tökéletes egyenes cádikok. Akik menedékhelyet kerestek a kórházban az ellenség elől, és türelemmel viselték a kínzásokat, a nyomorúságokat, szenvedésüket.

A szorongatás napján: Erev rajs chajdes svát 5704-ben. Erősebbek voltak az oroszlánnál, könnyebbek a sasoknál. Együtt, tömegesen szentelték meg az Örökkévaló nevét azáltal, hogy megölték mindnyájukat a nyilaskeresztesek keze által és azután együtt szállt fel a lelkük a magasságba, a testük elégett és csontjaik megüszkösödtek.

Akik megmaradtak, összegyűjtettek és eltemettettek itt, szomorúsággal és sírással Erev svüjesz 5705-ben.

Ezekre az oltárokra emlékezz, Istenünk, és könyörülj meg a nyáj maradékán azoknak a szenteknek az érdemében, akik itt nyugszanak.”3

De nehéz súly,

szívemet folyton

húzza, nyúzza

Kértelek, „hogyha szólsz,

úgy szólj, hogy értselek!”

Mit tehetek,

ha a nyelv, amit beszélsz,

a testemet becézi szüntelen?

Szemed a mellkasomon,

szád dadogva ejti a nevemet

Ohnody: Hideg

Miután végzünk az ORFI-ban, felszállunk a négyes-hatos villamosra, és egyből a Városmajorba megyünk, a Csaba utcai kedvenc fagyizónkba. Ahogy átvágunk a parkon, babakocsit toló anyukák, kutyát sétáltató fiatal párok jönnek velünk szembe. Szeretem ezt a környéket. De nem csak azért, mert Buda környéki lány vagyok. Valahogy húz ide valami, mint egy apró, láthatatlan mágnes, ami megbújik valahol a textil szálai között, elrejtve, és csak akkor érezni, amikor végigsimítod a kezeddel a szövetet, ujjaid finoman tapintják ki a fém hidegségét. Apró szívdobbanás a mellkas környékén.

Kamaszként, amikor szerelmi bánat ért, gyakran jöttem el a városmajori parkba. Az árnyas fák csöndje, a padok magányossága, a sakkozó öregek látványa megnyugtatott.

Anyám a nyugdíjazása előtt tíz évig a Városmajor utcában dolgozott, a Szív- és Érgyógyászati Klinikával szemben, és bár szerette a munkáját, az utolsó évben már vágta a centit. Néha meglátogattam őt az irodában, elnéztem, ahogy a korát meghazudtolóan tempósan intézkedik, jön-megy, telefonál, szervezkedik. Mozgásából hiányzik az idős asszonyok lomhasága, fiatalosan és fürgén jár, szeme kékjének élénksége sem vesztett varázsából, még hatvan felett sem. Anyám szépen öregszik. A teste nem árulkodott soha a bensőjében tomboló viharról. Azt csak mi láttuk. Apám, nővérem és én. Néha azt képzelem, csak nekem sikerült megfejtenem anyám titokzatos lényét, a láthatatlan szövetséges, ez vagyok én. Hamisítatlan vérszövetség a miénk, anya s lánya közt, időtlen idők óta. Ő én vagyok. És mégsem. Hányszor akartam megszabadulni anyám vérétől, kimosni, átmosni a testem belsejét, lekaparni az ereim faláról a megtapadt apró vérsejteket, más keringést akartam, más csontokat, más szemem kékjét, hogy még egy tizednyi azonosság se legyen bennünk.

Vannak napok, amikor sikerül, vannak napok, amikor érzem, hogy a szívem helyén nem egy üresen lüktető, vérző húsdarab vegetál, hanem egy élő, érző csoda, amit én magam élesztettem újjá. Vannak napok, igen, például, amikor a lányaimra nézek. De ha megállok a tükörrel szemben, még mindig anyám néz vissza rám. Az arcvonásaim, a magas homlokom, a halántékomra hulló ősz hajszálak, a görbülő testtartásom, a tarkóm alatt, a nyakcsigolyámnál a kis domborulat – észrevétlen púp, a hasamon a redők, a combom, a vádlim, mind anyámra emlékeztetnek. És az erőm, a kitartásom, az életbe vetett hitem, a küzdeni akarásom – anyám öröksége. Bélyegként tapad rám, áthatol a bőrömön, eggyé válik velem. Négy évtized is kevés volt, hogy ne fekete-fehér képként tekintsek rá, hanem meglássam a színeit, a zöldet, a kéket, a pirosat, a sárgát, hogy megfosszam a bennem élő képet a sok szűrőtől, és feltáruljon előttem anyám ártatlan valósága.

A fagyizóban nincsenek sokan, gyorsan sorra kerülünk, a pultos megkérdezi Zsófit, mi történt a kezével. Csak egy szúrás, mondja a gyerek és legyint, hosszú lenne elmondani. Pisztáciát és sós karamellt kér. De ha még négy gombócot akarna, azt is megengedném neki. Amikor fiatalabb volt, elaltatták, miközben szteroiddal szúrták a gyulladt ízületeit – a bokáját, a csuklóját, a kézujját. De tizenhat évesen már nem altatnak. Ahogy a tű az ízületet éri, felsikolt, én elsírom magam. Először fordul velem elő.

– Anyuka – csóválja a fejét a doktornő –, szedje össze magát!

Zsófi öt éve lett beteg, éppen akkor, amikor minden rendeződött körülöttünk. Lenyugodtam, otthonra leltem.

Azon a nyáron gyakran panaszkodott, hogy fáj a bokája, de nem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget, folyton mezítláb rohangászik, fára mászik, biztosan csak megerőltette, gondoltam. Egy őszi reggel, amikor bemegyek a szobájába, hogy felébresszem, sírva találom az ágyában.

– Anya, minden végtagom sajog, lüktet, mindenem fáj, a csontomig hatol a fájdalom, mintha kicsi lenne rám a saját bőröm, anya, nézd az ujjaim!

Kezembe veszem a kezét, nézem a duplájára megduzzadt ujjakat, palástolom a rémületem, higgadtságot erőltetve beszélek.

– Gyere, felhívjuk a doktornőt, megbeszélem vele, mit csináljunk.

De Zsófi az ágyban marad. Nem bír lábra állni. A térde, a bokája is bedagadva. Csak ül az ágy szélén ijedten, amíg telefonálok.

Gyerekklinika, vérvétel, kivizsgálás, véget nem érő folyosói várakozások. Az orvos, aki rezzenéstelen arccal, monoton beszél hozzám, arcára feszül a bőre, mint egy viaszbábunak, a vasalt ingjében meg a fekete nyakkendőjével inkább hasonlít biztosítási ügynökre vagy temetkezési vállalkozóra. A diagnózis szerint Zsófi egész teste gyulladásban van, egy autoimmun betegségről van szó, az időskori reumához hasonló, az orvos nem sok jóval kecsegtet, a tudomány mai állása szerint gyógyíthatatlan, tüneti kezelést tudunk alkalmazni, a betegség okairól ne is kérdezzen, és amikor a gyógyulás esélyeiről faggatom, annyit fűz hozzá, talán a kamaszkor végére kinövi, de nem vagyunk mi istenek és jósok sem, hogy a jövőbe látnánk.

Nem sok információm akad a krónikus betegségekről. Cikkek, tanulmányok, kutatások elolvasása, és rengeteg kérdezősködés után egy hasonlat ragad meg bennem, amit egy fiatal medikus mond: képzeljem el Zsófi immunrendszerét, mint egy jó házőrző kutyát, akinek feladata megvédeni a gazdát minden ellenséges betolakodótól. Csakhogy Zsófi kutyája nemcsak a nemkívánatos személyekre ugat, hanem olykor-olykor a gazdájába is beleharap.

– A szervezet önmaga ellen fordul.

– Nem értem, doktor úr. Akkor saját magát betegíti meg a gyerek?

– Valahogy úgy.

Értetlenül bámulom a zöld csempés falat a kórházi folyosón, ahol az elkövetkező időszakban gyakori vendégek leszünk. Hosszú ősz következik.

Zsófi alig jár iskolába, és bár a szteroidra jól reagál a szervezete, ahogy leállunk a gyógyszerrel, visszajön a gyulladás és az azzal együtt járó fájdalom. Van, hogy a férjemnek kell az ölében behoznia az autóból a házba, mert egy ottalvós szülinapi zsúr után nem tud lábra állni. Folyton kimerült, türelmetlen és dühös. Leggyakrabban rám és saját magára. Hétről hétre próbálom kitapasztalni, mitől romlik, mitől javul az állapota, közben egyfolytában azt kérdezgetem magamtól, miért lesz beteg egy tízéves gyerek, mit tehetnék, hogy meggyógyuljon. Gyógyszerek, injekciók, terápiák és a remény, hogy felnőttkorára kinövi. Minden tünetmentes hónapnak örülünk, és minden fájdalom, minden egyes gyulladt ízület sebet ejt a szívemen. Lassan gyógyuló sebet, amelynek kitörölhetetlen nyoma marad.

Idővel Zsófi betegsége az életünk részévé, kezelése a hétköznapjaink rituáléjává válik. Nincs más választásunk, szükségszerűen szokunk hozzá a megváltozott élethez.

Egy héten egyszer injekciót kell neki beadnom. Első alkalommal a nővér mutatja meg nekem, hogyan szúrjam a bőre alá a tűt, majd nyomjam lassan a hatóanyagot. Figyelem minden mozdulatát. Először fertőtleníti Zsófi karját, a mutató- és a nagyujja közé csípi a bőrét, közben azt magyarázza nekem, hogy szorosan, erősen kell tartani azt a darab húst, markolja meg rendesen, anyuka, te meg, szól Zsófihoz, még véletlen se kapd el a kezed, majd egy határozott mozdulattal megszúrja őt. Látom, ahogy a tű fémes hegye eltűnik Zsófi bőre alatt.

– Egyvalamire figyeljen, anyuka, még véletlenül se érjen izmot, lassan nyomja a folyadékot, fokozatosan, ne egyszerre az egészet, mert akkor felpúposodik, bepirosodik, feszíteni fog a gyereknek, ha megtörténik a baj, jegelje mindenképp, és két egymást követő héten soha ne szúrjon ugyanoda, eldönthetik, hogy a karjába, a lábába vagy a hasába menjen az injekció.

Nem szúrok ugyanoda. A combját és a karját váltogatom, a hasát nem engedi. Akkurátusan készülök az injekció beadására. Minden héten. A szerda a mi napunk.

Vacsora után benyúlok a hűtőbe. A legfelső polcon tároljuk az injekciókat. Kinyitom a papírdobozt, négy darab van benne, mint egy vegyi fegyver, úgy sorakoznak egymás mellett a szérumok. Egy steril üvegcsébe nyomom az átlátszó folyadékot, majd leveszem a csomagolást az injekciós tűről, amit előzőleg gondosan odakészítettem. Narancssárga a kupak színe, annak a legvékonyabb a hegye, azzal fáj a legkevésbé. Miközben az üvegcséből szívom a folyadékot, figyelem, nehogy levegő kerüljön az injekcióba, és nézem a mennyiséget is, ellenőrzöm, hogy a kis fehér vonalkán semmiképp ne menjen túl az anyag.

Bemegyek Zsófi szobájába, ahol kisebbfajta győzködés, könyörgés, rábeszélés következik. Minden szerdán. A mi közös szertartásunk. Anya és lánya együtt. Én szúrom a tűt, ő kétségbeesetten markolja a combom. Egymásnak adjuk át a fájdalmat. Közös a vérkeringésünk. Amit ő érez, érzem én, amin én keresztülmegyek, megéli ő. Egy év után feladom. Képtelen vagyok hétről hétre fájdalmat okozni neki, azt mondogatva közben, hogy csak még egy kicsit bírd ki, mindjárt végzünk. A férjem vált fel. Neki nem áll ellen. Nincs köztük kifeszített kötél, ami bármelyik pillanatban elpattanhat.

Egy évvel a diagnózis után már nem havonta járunk kontrollra, elég negyedévente megjelennünk a klinikán. Megszokjuk, hogy órákig várakozunk. Közben barkochbázunk, fekete-fehér-igen-nemet játszunk, kőpapírollózunk, túlesünk a tesztek kitöltésén, ahol iksszel kell jelölni, hogy képes-e például a gyerek lecsavarni az előzőleg már kinyitott befőttesüveg tetejét, lenyomni az ajtó kilincsét, tapasztaltunk-e reggeli ízületi merevséget, továbbá jelöljem az egyenes vonalon egytől százig, mosolygó arc, síró arc, Zsófinak mennyi fájdalommal jár a betegség.

Három évvel később orvost váltunk, a váltásra nem az orvos stílusa, merevsége sarkall, még csak az sem, hogy amint belépünk a rendelőbe, minden egyes alkalommal egy rövid utasítás hangzik el a szájából, Zsófi, vetkőzz, semmi több, ezután, mint a vágóhídon egy darab tetemet, szótlanul hajlítgatja a kezét, lábát, tekergeti könyöktől felfelé, válltól lefelé a lányom végtagjait. A vizsgálat alatt ökölbe szorított kézzel ülök, később az orvos nyakkendőjét tanulmányozom, miközben ő bebújik a monitor mögé, gépel és sóhajtozik, nyomtat és pecsétel, aláír, majd utunkra enged azzal, hogy jelentős változás Zsófi állapotában nem történt.

A drámai fordulatot egy folyosói dialógus idézi elő, ami az asszisztens és köztem zajlik a többi várakozó család jelenlétében, amikor a nővér rikácsolva közli velem, hogy Zsófi tébécés, ezért meg kell ismételni egy vizsgálatot, de addig is, amíg megjönnek az eredmények, fel kell függeszteni az injekciózást. Feldúltan viharzok ki a klinikáról, magam után húzva Zsófit, dühömben őrjöngve káromkodok az utcán, válogatott szitkokat szórok a viaszbábuarcú orvosra, a tehén asszisztensére, az elmúlt három év összes felhalmozódott dühe, kétségbeesése, fájdalma feltör belőlem. A tébécé vaklárma volt. Mi viszont új orvos után nézünk. Hónapokba telik, mire megtaláljuk Ildikót, aki figyelmes, alapos, együttérző, kiváló szakember. Két év tünetmentes időszak következik. Nincs injekció, nincs szteroid, nincs gyógyszer.

A fagyizóba Miklós is utánunk jön. Zsófi négyéves volt, amikor az apjával szétmentünk. A szakításunkat követő zűrzavaros időszak évekig eltartott. Parkolópályára kerültem. Pontosabban a kifutópályán ragadtam. Zsófi tízéves koráig hétszer költözött. Albérletről albérletre vándoroltunk vele. Eleinte Miklóssal, később nélküle. Zsófi meg én. Nem volt benne semmi romantika. Figyelem a gyereket, ahogy feszülten néz ki a kávézó ablakán. Várja az apját, aki késik. Fülledt június van. A keze még lüktet a kötés alatt. A rádióban a műsorvezető a pár másodperces felkonfba belesűríti az aznapi legfontosabb mondanivalóját: a nyár bombaként robbant be a lanyha tavasz után, hőmérsékleti rekordok dőlnek meg, a Duna vízállása már most is alacsonynak számít, balesetek tömkelege, és új koala érkezett a Fővárosi Állatkertbe.

Félórás késéssel megjelenik Miklós, kivágódik a bejárati ajtó, egy pillanatra mindenki felkapja a fejét, aztán visszahajolnak a kávéjukba. Miklós leül az asztalunkhoz, de előtte még rendesen megölelgeti a gyereket, nekem odadob egy szevaszt.

– Már megint ez a szörnyű Harry Potter-szemüveg van rajtad, azt hittem már nem hordod, mesélj, tündérboldogság, hogy vagy, kezed fáj, és mi van azzal a sráccal, még együtt vagytok, hogy is hívják, Gábor vagy Marci, egyébként akartalak hívni a szülinapodon, de nagyon sok dolgom volt.

Zsófi kényszeredetten elmosolyodik.

– Megvagyok, minden rendben, Zolinak hívják a barátomat, és a szülinapom csak két hét múlva lesz.

– Persze, persze, tudom, csak már a memóriája sem a régi szegény öreg apádnak. Szóval minden oké azzal a gyerekkel? Csak mert csicseregték a madarak, hogy mostanság nem mennek túl jól a dolgaitok. Ez látszik is rajtad, bódogságom, drága tündérbogaram, kialvatlannak tűnsz, meg egy kicsit puffadt az arcod, már nehogy magadra vedd, tudod, hogy milyen vagyok – nevet idegesen.

– Igen, tudom – húzza el a száját Zsófi, miközben a tölcsér végét harapdálja. – Volt egy kis bukkanó, de már jól vagyunk.

– Hát igen, bukkanók azok mindig vannak. Nekem is volt pár, emlékezz csak vissza anyádra – kacsint rám –, meg a legutóbb Hannára, hú, az a csaj tönkretett, az a sunyi kis picsa. De mondtam már neked egészen kicsi korodban is, hogy a szerelem elmúlik. Fél év, egy év, és a kezdeti tűznek annyi. Ti mióta vagytok együtt?

– Hét hónapja.

– Erről beszélek, az már túl sok, Hannával pont ugyanez volt.

Miklós belekortyol a narancslébe, amit iszom, aztán folytatja.

– Arra emlékszel, amikor kicsi voltál, milyen édes voltál, imádtalak! Mindig azt mondtad, hogy nyakamba! Tüneményes voltál, tudod, csak aztán ilyen nagy, ló csaj lett belőled. Most rohannom kell – néz az órájára –, Sebőkkel találkozom, és már így is elkéstem, de nagyon örülök, hogy láttalak.

Tartalom

Szív utca (részlet)

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 620 794 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License