V. Eitler – Izabella P.

*

Árnyékosfalu I./1.

A kísértet sikolya

Ötlet: V. Eitler, Izabella P.

*

A történetben szereplő karakterek, helyszínek és események mind a képzelet szülöttei.
Azokkal bárminemű hasonlóság, vagy egyezés kizárólag a véletlen műve.

ISBN 978-615-00-4412-5

Szerzői kiadás
Minden jog fenntartva!

South-Hammersmith, Day-kúria
November 16., 2017 (csütörtök)
Éjjel

– Nyugalom, miután távoztunk, helyreállítom a falat, senki nem fogja észrevenni, hogy bárki járt itt – mondta a tésztásan patkányképű, papi galléros alak átevickélve a tégla- és habarcstörmeléken.

Nyomában két nagydarab férfi nyomakodott be a sötétbe. Sárga szemük, erős arcszőrzetük, egérszínű, loncsos hajuk volt, és olyan szagot árasztottak, mint a kutya, amelyik túl sokat henyélt a napon.

– Honnan tudtad, mi van itt? – kérdezte a fiatalabbik.

– Az az öregasszony mondta – válaszolta a papi galléros és pálcáján aprót mozdítva, fénycsóvát lobbantott, hogy megnézhesse, mi vár rá a mélyben – Ah, kőlépcső! – örvendezett, és máris félretéve korábbi óvatosságát, előresietett.

A két hústorony engedelmesen iramodott utána. Lábuk alatt több évtizedes por, morzsálódó vakolat, egérürülék és döglött pókok peregtek alá a pince sötétjébe.

– Nézzétek! – mondta a férfi – Tényleg itt vannak!

A sárga szeműek óvatosan szimatolva körbejárták a helyiséget. Nem éreztek semmi különöset: rágcsálók ínycsiklandozó szaga, molyrágta bútorok, szúrágta fa. A helyiség közepén két barnára száradt test hevert tátott szájjal, időette göncökben, a nyakukra aszott bőr furcsán szétnyílva.

– Nézzetek körül! – parancsolta a tésztás ábrázatú a talaj felé intve – Itt lesz valahol.

Az idősebbik megböködte motoros csizmája orrával az egyik tetemet.

– Mit keresünk pontosan?

– Egy nyakéket. Könnyű lesz észrevenni. Egy ronda, egyenetlen felszínű, szürke kődarab súlyos foglalatban.

Az izomkolosszusok négykézlábra ereszkedtek, és szemüket a poros padlón futtatva körbejárták a helyiséget.

– Találtam valamit! – mondta a fiatalabbik kis idő múlva, és amikor felegyenesedett, kezében nehéz, ízléstelenül díszített láncon és foglalatban ott fityegett egy még ízléstelenebb, ronda kő – Mi a fene ez? – kérdezte fintorogva, hogy szájába ülő sárga tépőfogai egy pillanatra kivillantak – Nagyon csúnya!

– Az, igaz? – kérdezte a pálcás mohón kikapva csicskása kezéből a tárgyat – Csakhogy nem minden a külső. Most figyeljetek! – ezzel odament a hullákhoz, és némi ügyeskedéssel a férfi nyakába akasztotta.

A halott, mint akit a hajnal első sugara ébreszt fel, lassan megmozdult és felült. Lyukká korhadt szemüregével úgy tetszett, ahogy jobbra-balra forgatja a fejét átvágott torkú nyakán, mintha azon csodálkozna, hogyan tudott ilyen sokáig aludni.

A fogdmegek óvatosan tettek egy lépést hátrébb, a fiatalabbik halkan morgott.

– Csigavér! – vigyorgott elégedetten a pap egy gyűrűt véve elő kabátja belső zsebéből, majd ráhúzva az ujjára. Azután odalépett a halotthoz, megérintette gyűrűs kezével a fejét, és azt mondta – Állj fel és sétáld körbe a pincét!

A halott gondolkodás feltápászkodott roskatag, megzsugorodott ízületekkel, inakkal és merev bőrrel összetartott csontvázára, és ingatag léptekkel csoszogni kezdett körbe-körbe a helyiségben.

– Ez a terved? – kérdezte csalódottan az idősebbik ragadozó – Ráuszítod a „mészárosra” ezt a molykupacot? – csapkodott idegesen a halottból felszálló rovarok körül.

A patkányképű megunta a bemutatót, leakasztotta a hulla nyakából az ékszert, mire az azon nyomban orra bukott és mozdulatlanul elterült a padlón.

– Nem – mutatta fel a medált –, de ezzel mozgásba lendíthetjük a dolgokat. Mert ha ti, farkasok nem vagytok akkora barmok, hogy agyatlanra veritek azt a szerencsétlent, most elég lenne a másik kő.

Az izomkolosszusok kínosan feszengve vonogatták a vállukat.

– És nem gondolod, hogy… – kezdte az idősebbik – rá fog jönni…?

– Nem. Volt elég időm megfigyelni őt, és egyvalami biztos: oda megy, ahol azt hiszi, mágikus ereklyék kerültek varázstalanok kezébe, más nem igazán érdekli.

– És hogyan akarod elhitetni vele, hogy ez is egy ilyen ügy?

A pincehelyiség egyik sarka halványan felfénylett. Búsképű, gyöngyházfényben derengő alak úszott be a látóterükbe és állapodott meg a szétválasztott testek fölött bánatos imbolygással.

– Támadt egy ötletem! A kísértethistóriák mindig gyanúsak, nem? – vigyorodott el a papi galléros a hazajáró lélekre mutatva – Ha erre nem ugrik rá, Rose még mindig bevetheti a régi fényképeket, a kövek majd meggyőzik. Tudom, hogy nem eggyel akadt már gondja, és nem fogja hagyni, hogy egy újabb példány ismét galibát okozzon.

– Miért? – kérdezte a fiatalabbik.

– Mert ezek különleges kövek – mondta a tésztásképű verejtékező megszállottsággal markolászva a nyakéket – Ha végeztünk vele, a többit is megszerezzük tőle, és elvisszük annak, aki tudja, mit kezdjen velük. De addig egy szót se senkinek!

A farkasok a hűséges zsoldos szigorúságával a képükön, keményen bólintottak.

– Nem félsz, hogy rájön, te állsz az egész hátterében? – kérdezte óvatosan a rangidős.

– Láttam, hogyan dolgozik. Egyenesen odamegy, ahol gond van, elveszi az ereklyét, kitörli a varázstalanok emlékeit és eljön; ennyi, se nem több, se nem kevesebb. Az, amit Rose magával visz, éppen elég lesz hozzá, hogy ne gyanakodjon! Esze ágában sem lesz utánanézni, van-e valami más is az egész mögött, őt csak a kövek fogják érdekelni. Idejön és itt is marad. Örökre! Most pedig menjetek fel! – parancsolta a férfi.

Fogdmegjei bizalmatlanul egymásra néztek.

– Telepítenem kell egy detektálhatatlan ártást, ami majd végez vele, amint végighalad a földszinti folyosón – mondta ingerülten a férfi – Hosszadalmas folyamat, és nem akartok a közelben lenni, ha esetleg elrontom az igézést, ugye?

A farkasok elindultak a lépcső felé.

– És ha valaki más indítja be az átkot? – kérdezte a rangidős.

– Mióta figyelitek a házat?

– Nagyjából három hónapja, de…

– És nagyjából három hónapja morogtok amiatt, hogy nem értitek, miért kell felváltva itt rostokolnotok, amikor soha senki nem jár erre. Értitek már?

– Jogos – mondta a farkas, és állával intve társának, hogy kövesse, felcaplatott a lépcsőn.

Árnyékosfalu, Árnyékos-sétány, kikötői negyed
November 24., 2017 (péntek)
Hajnal

A magas, sötét hajú férfi már harmadszor próbált beletalálni a kulcslyukba, és hogy ezúttal sem járt sikerrel, némán szitkozódott egy sort és felnézett a bágyadtan pislákoló utcai lámpára. Persze, ennek is most kell bedöglenie! Ha nem érezte volna olyan kutyául magát, seperc alatt elrendezi azt a vackot, de most nem vágyott semmi másra, minthogy belül kerüljön a háza ajtaján és miután kiütötte magát egy jó erős főzettel, aludjon néhány órát.

Halkan nyöszörögve az oldalára szorította a kezét. Talán nem olyan vészes, gondolta, nagy eséllyel nem tört bordája. A szája sem vérzett már, csak a nyelvét és a fogínyét elöntő fémes íz, na, meg a sérülés helyén az alsó ajkát karistoló csípős fájdalom emlékeztetett az elmúlt néhány óra eseményeire. És talán az az enyhén füstös szag, ami megpörkölődött hajából érződött. Fene essen az idiótákba, akik olyanba ütik az orrukat, amihez semmit nem konyítanak, meg belé is, amiért erre adta az eszét! Néha komolyan visszasírja az ember a háború éveit, akkor legalább folyton veszélyben élhetett, állandó készültségben, most meg tulajdonképpen mások hülyeségét próbálta helyrehozni és folyton ő húzta a rövidebbet. Nem is értette, miért csinálja ezt? Ez nem az ő világa volt, épp csak így alakult, és igazán megtehette volna, hogy nem üti az orrát a varázstalanok dolgába – már amennyiben azok sem ütnék az orrukat a mágia dolgába… A sok eszement dilettáns! Legközelebb hagyja megdögleni az összest ott, ahol van!

A kulcs végre becsusszant a lyukba!

*

William Harrington – vagy ahogyan mostanában önmagát szerette nevezni, Pokoli Harrington – egy éles kanyarral átvágott Árnyékosfalu parkjának déli oldalán, és elegáns kalimpálások közepette bevetette magát a bokrok közé. Nem voltak illúzió; nem kétséges, üldözői a nyomában vannak, még ha nem hallja is a lépteiket, úgyhogy ez nem sokat jelentett. Mindazonáltal gyors volt, elemében volt, a vérét kellemesen fűtötte a megfelelő mennyiségű whiskey, ami pont azon a határon mozgott, amikor már bármekkora hülyeséghez kellőképpen bátor az ember, de még nem tompa annyira, hogy lebénuljon, ha esetleg a bármekkora hülyeség következményei elől pucolni kell. Habár, azt azért be kell látnia, mostanában elég sokat kellett futnia mások elől. De hát ő tehetett róla, még inkább a nők, úgyhogy nem lehetett oka panaszra.

Eh, azok az átkozott nők! Hát nem folyton belegázolnak a tisztességes férfiak szívébe? De! Ekképpen tehát joga van úgy gyógyítani lelkének sebeit, ahogyan neki tetszik, végtére is a szívet ért csapások néha éppannyira tudnak fájni, mint…, nos, jelen esetben, és a futástól kissé oxigénhiányos állapotában egyedül a tökönrúgás jutott eszébe, mint hasonlat, de azt nem érezte kellően emelkedettnek saját érzelmi állapotának leírásához, ezért inkább elvetette. Úgyis jobban tenné, ha a lábainak szedegetésére koncentrálna, és nem azon agyalna, milyen nyomorult az élete! Persze, a pókert senki nem tette kötelezővé, amiként azt sem, hogy veszítsen, és arra sem kérte meg senki, hogy amikor számon kérik rajta a tartozást, ő lévén az utóbbi időben, ekképpen ezen az éjszakán is totál le volt égve – ahelyett, hogy írt volna egy váltót, nekiállt sértegetni az ellenfeleit. Ezen a ponton azért egy kicsit vihogott magában, mert úgy rémlett neki, roppant szellemes jelzők pattantak ki a fejéből. Ettől még azt kívánta, bár előbb gondolkodott volna, mint a száját járatta! De hát megtette, és ha megtette, akkor pucolni kellett, de fenemód gyorsan; ezt a leckét legalább alaposan a fejébe verte az utolsó néhány év.

A meneküléssel amúgy még meg is békélt volna, ha éppenséggel tudja, hol van, mert akkor könnyedén elbújhatna az üldözői elől, de egy ideje gőze sem volt arról, merre jár. Mindössze annyi rémlett neki, hogy a tehervagonok, melyeknek sötét hangárjába nappalra bevette magát, mintha mind északra tartanának, és ezzel egy időben az időjárást is egyre barátságtalanabbnak érezte. Valamikor pár nappal korábban látott egy táblát „Üdvözöljük Alaszkában” felirattal, de nem mert volna megesküdni rá. Még az is lehet, hogy álmodott, részegen ugyanis megesett olykor-olykor, hogy olyasmit képzelt, amire vágyott, és jelenleg leginkább szerette volna elásni magát valami isten háta mögötti városkában. Nem sokáig, csak amíg kiveri a fejéből a nőt, aki úgy pofára ejtette.

Eredetileg úgy tervezte, a kúra nem tart majd sokáig; egy gyors, alkoholban vastagon pácolt priznic tökéletesen megfelelt volna a célnak, de valahogy semmi nem úgy alakult, ahogy kigondolta. Egyfelől nem bírt két percig megülni a seggén; másfelől a beütemezett részeg önsajnálat és sebeinek nyalogatása az istennek sem akart eredményt hozni; harmadrészt meg egy ideje már azt sem tudta, megéri-e a csaj ezt a sok szívfájdalmat. Mintha legalább húsz éve lett volna az egész. No, de talán annyi is volt, az ő két évszázados életében (és ki tudja, mennyi van még előtte) megesett olykor, hogy egy hónap éveknek tűnt, míg máskor évtizedek degradálódtak néhány hétté. Talán nem kéne annyit piálnia! Végső soron úgysem árthat vele magának. Meg aztán valami életcél sem ártana. Valamikor egészen jó volt abban, amit csinált, és szerette is, már amennyiben számít az, hogy imádott pofozkodni és olyasmik után kajtatni, amiről a legtöbb embernek halványlila elképzelése sem lehetett, de hát azok az idők a nővel együtt a múlté lettek már.

Ezen a ponton kénytelen volt számolgatni kicsit. Mégis csak húsz év lesz az, tűnődött, miközben átverekedte magát a cserjék között és kiköpködött néhány levelet a szájából. Ide is mi a fasznak kellett bemásznia? Bár, ahogy most jobban belegondolt, a párducszerű ugrás, amivel bevetette oda magát, esetleg mégsem volt olyan előkelő, amilyennek szánta, sokkal inkább egy bukdácsoló csukafejes. Lehetséges, hogy mégsincs annyira a helyzet magaslatán, mint eddig gondolta?

Háta mögött ismét felhangzott az üldözők trappolása.

– Megállj, Harrington! – ordította az egyik, és neki nem kellett hátranéznie, hogy tudja, melyikük az.

Elég jellegzetes hangjuk és pofájuk volt ezeknek, hogy ne akarja bámulni őket. Nem, mintha az ő képe ne lett volna azonnal megjegyezhető, de hát mégis, ha valaki olyan rút ábrázattal jön a világra, mint ezek a démonfattyak, legalább az emberek világában rejtenék el az ábrázatukat!

Még szerencse, hogy a gondolkodás általában nem sok energiáját emésztette fel, így könnyedén lefuthatta a hátrányt, amit a bokrok közötti idétlenkedés okozott; hajtói rémítően erősek voltak talán, de hozzá képest semmiképpen nem elég fürgék. Mindazonáltal nem kételkedett benne, hogy nem ártana minél előbb biztos helyre kerülnie, ám mint azt már korábban megállapította, nem ismerte ezt a várost, ennek köszönhetően pedig azt sem tudta, nem a végzetébe szalad-e, amikor végigvágott azokon a sikátorokon és sötét mellékutcákon, melyek a park irányából a kikötő fölötti nyomorúságos, dickensi hangulatú, szürkén bűzös városnegyedbe vezették.

Mintha nem is emberi világban járna többé, hanem valami gótikus mesében, úgy derengett a közeli óceán vizes köde a nyirkos, teljességgel halott, lelakatolt ajtajú házfalakon túl. Na, bumm, hát itt nem fog menedékre lelni, az már tuti! És ami a legrosszabb, nemsokára itt a napkelte is! Muszáj sürgősen találnia egy helyet, ahol meghúzhatja magát estig!

Megpróbálta összeszedni a gondolatait és futás közben felmérni a lehetőségeit.

A helyzete lehangoló volt. A hajózás hőskorában élettől nyüzsgő utcák a huszonegyedik századra teljesen elnéptelenedtek. A szagukon érezte, hogy háromféle ember lakja a valamikor talán impozánsnak szánt, mostanra komor, megfeketedett, nem egyszer megroggyant falú, apró ablakos tégla- és rönkházakat: az, aki nem tud innen elmenni; az, aki nem akar elmenni; és az, aki el akar bújni a világ elől. Ez utóbbi, noha tökéletesen ráillett, mégsem segített rajta semmit. Mindenütt kizárólag magánlakások és vaslánccal, fémretesszel meg érintőpaneles kódtáblával biztosított raktárak és üzletek – ezek bizony nem barátai a magafajtának. Talán közelebb a kikötőhöz, a piac felé; mert minden kikötőben van piac, nem? Ha meg az van, akkor óvatlan tulajdonos is akad esetleg, aki nem eresztett le egy redőnyt, vagy bukóra hagyott egy ablakot az üzletén! Fő a pozitív hozzáállás – hála a tetemes mennyiségű alkoholnak, egyelőre ebből nem volt hiány. Csak a környék ne lenne ennyire lehangoló! Tökre, mint az a kor, amiből ő is származott. Bleh!

A következő néhány utcában a lámpák közül legfeljebb, ha minden harmadik működött, azok is úgy pattogtak és szikráztak elrozsdált burájuk mélyén, hogy félő volt, a legkisebb szélmozgástól kihunynak, habár ezt cseppet sem bánta volna. A szeme sokkal jobban működött a sötétben, mint üldözőié, ezzel legalább időt nyerhetett magának. De még így is, ők öten vannak, nagyobbak, erősebbek, józanabbak és mérgesebbek is nála, ráadásul kurvára kezdett kifáradni, arról nem is beszélve, mennyire elege volt már ebből a rohangászásból. Na, és, ha veszített párszor az utolsó néhány körben…, még inkább egész este rossz lapjárása volt? Nem lehettek volna úriemberek, és ez egyszer nézhették volna el neki a dolgot? Mondjuk, lehet, hogy az is hozzájárult a folytatáshoz, hogy az elszámolásnál nem bírta nem felhozni a főfickó anyját… – nem biztos, hogy emiatt történt, ami történt, de azért csak van rá egy hangyapöcsnyi esély. Késő bánat, ebgondolat, most már nem tehet mást, minthogy olyan fürgén kapkodja a csülkeit, amennyire a képességeiből telik. De hol rejtőzhetne el ezen az elátkozott helyen, ha…?

Akkor látta meg azt az embert az ajtóval bíbelődni. Őszintén szólva nem tűnt túl egészségesnek, erősen előregörnyedt, mint akinek komoly fájdalmai vannak, vállig érő, selyemszalaggal hevenyészetten összefogott haja ziláltan hullott az arcába és ötven méterről is érezte rajta a vér szagát… Csak ekkor jutott eszébe, milyen nagyon éhes. Hát, végül is, ha már így alakult, akkor esetleg ehetne is.

Szemei az ajtó fölött békén korrodálódó táblára villantak: Antikvárium. Ah, de jó, hogy még léteznek épületek, ahol a lakások aljában üzleteket működtetnek, és még inkább olyan alakok, akiket elringatott annyira a modern élet kényelme, hogy fel sem merül bennünk, a gonosz ott lopakodik (vagy éppenséggel rohangászik) a sötétben! Minő szerencse! Ez máris néhány szabállyal kevesebb.

A lendület, amivel a férfi nyakába vetette magát, besodorta őket az üzlethelyiségbe, ahol – hiába az ezúttal tényleg tökéletesen kivitelezett mozdulatsor –, mindketten megbotlottak egy halom földre helyezett könyvben, és a leszakadó könyvgerincek, hasadó lapok és leomló kötetek zajának kísérteties aláfestője zenéjének kíséretében elterültek a padlón.

Egy másodpercig a meglepetés és az értetlenkedés sajátos elegyével a képükön hevertek egymás mellett. Ő kapcsolt hamarabb. Vagy legalábbis azt hitte. Vigyorogva az ember felé fordult, szemfogai megcsillantak a romos közvilágítás erőtlen fényében.

– Még egy mozdulat, vámpír, és leröpítem a fejed! – nyomódott egy kemény hegyű fapálca a homlokának.

Hitetlenkedve felvihogott. Ilyen az ő szerencséje! Úgy néz ki, képes volt egy vadászt becserkészni éppen akkor, amikor amúgy is szorult a nyaka körül a hurok. Nem mintha azzal a szánalmas evőpálcikával bármit is tehetne ellene, legalábbis amíg nem a szíve magasságában vágja belé, de attól még, mi tagadás, a helyzet gázos, baszottul gázos. Talán még egyszer el kéne gondolkodnia azon a Pokoli jelzőn.

Mintha csak frissen ébredt kétségeit akarná igazolni, pontosan ebben a pillanatban felharsant odakintről az őt üldözők vezetőjének érdes, bömbölő hangja.

– Gyere ki, Harrington, vagy rád gyújtjuk a házat!

A sötét hajú férfi arca rideg vicsorgásba torzult. Fekete szemeinek tükrén megpördül a súlyosan tömött könyvespolcok sorainak visszképe.

– Ide figyelj! – mondta a vámpír – Kössünk üzletet! Behívsz a házba, riasztod a zsarukat, mielőtt leégne az egész kóceráj, én pedig cserébe nem haraplak meg.

A rudacska vége fájdalmasan nekifeszült a koponyájának.

– Vagy – sziszegte a férfi – egyszerűen végzek veled.

– Oké, oké – emelte a levegőbe hárítón a kezeit –, ne kapkodjuk el! Gondolkodjunk!

Odakint hatalmas tűzgömb fénye lobbant, majd nappali világosságba vonva az üzlet belsejében egymásra meredő két férfi arcát, beragyogta az utcát.

A vámpír nem látta tisztán, mivel fenyegeti a vadász, valahogy mégis okosabbnak tűnt nem túlfeszíteni a húrt. Még az is lehet, hogy az első benyomás csalóka volt, és nem is egy fadarabbal akarja homlokon szúrni, hanem valami sokkal veszélyesebbel. Előbb a kívülről szorongató problémát kellene eltakarítani az útból, utána ráér összemérni az erejét ezzel az emberrel, ami, lássuk be, nem lenne nagy kihívás. A pasas eléggé elnyűttnek látszott, egyértelműen közelebb volt az ötvenhez, mint a negyvenhez (a szemei sarkában ülő ráncokból és őszülő halántékából legalábbis erre következtetett), és meglehetősen sovány is volt, a fegyvere pedig – bár abban valamiért meglepő eltökéltséggel bízott, és ezt bizony a vámpír nem hagyhatta figyelmen kívül – egy olyan eszköz, amit a fejével bezárt szög miatt hiába próbált értelmezni. Az egyetlen esélye tehát, ha elvonja magáról a pasas figyelmét, amíg kitalálja a következő lépést.

– Harrington! Elfogyott a türelmem. Vagy add meg a tartozásodat, vagy pecsenyenyárs lesz belőled – a lángoló gömb a háromszorosára hízott, a belőle szivárgó hő kioltva azt, hangos pendüléssel kettéroppantotta az utcai lámpa üvegburáját.

– Nem akarlak megzavarni a kinyírásomra tett törekvéseidben – kezdte megjátszott nyugalommal a sápadt férfiarcba nézve –, de azok közül ott kint az egyik egy tűzdémon. Ha nem tudnád, ezek képesek…

Az egész szemvillanás alatt játszódott le. A fekete hajú férfi elrántotta homlokától a pálcát és az ajtónyílás felé fordította. A következő pillanatban fehér, szikrázó csóva lobbant odakint, rögtön ezután fájdalmas sikoly rezegtette meg a házfalakat, majd hirtelen minden elcsendesült. Árnyékosfalu kikötői negyedére ismét leszállt a hajnal.

Ám mielőtt még William Pokoli Harrington, a vámpír, felfoghatta volna, mi történt pontosan, a pálca vége az ajtóra irányult. Még látta, hogy a ZÁRVA tábla fölé odakanyarítódik két szó (’Határozatlan ideig’), azután az ajtó becsapódott és elreteszelte magát belülről. Fekete, súlyos függönyök húzták oda magukat a kirakat elé.

– Elhinnéd – kérdezte az ereiben dolgozó alkoholtól a helyzethez egyáltalán nem illő kajánsággal –, ha azt mondanám, húsz év óta te vagy az első boszorkánymester, akivel találkozom?

A pálca könnyed mozdulattal az arca felé fordult. A vámpír megadóan feltartotta a karjait.

– De attól még nem szeretném, ha az utolsó is lennél!

A sötét szemű férfi hidegen végigmérte a vérszívót, a pálca szisszent egyet, végéből vastag kötél tekeredett elő, és Harrington máris szorosan egy székhez kötözve találta magát az elsötétített üzlet kellős közepén.

– Holnap kitalálom, mi legyen veled – mondta a varázsló, majd oldalára szorított kézzel, fájdalmas mozdulattal felállt és elindult a boltból a lakása felé vezető lépcső felé.

– Vagyis akkor nem vadász vagy? – kiabálta utána a vámpír, de a férfi nem válaszolt.

Egy darabig még hallotta óvatos motozását, azután az is elült. Várt még egy keveset, de mert semmi nem mozdult, megpróbálta a kötelet. Túlságosan szoros volt, és lehetséges, hogy a varázslat, vagy a rá kötött csomók típusa miatt, minél többet fészkelődött, annál keményebben mart a húsába, ezért jobb híján letett arról a kósza ötletéről, hogy szökni próbáljon.

A kedve már korántsem volt olyan kielégítő, mint az este kezdetén. A whiskey kezdett kiürülni az ereiből, a szék kényelmetlen volt, és nyilvánvalóan csapdába esett. Kedvetlenül végignézett magán.

– Miért járok mindig így? – sóhajtotta, azután cseppet sem lenyűgözve megvonta a vállát – Legalább mindketten angolok vagyunk. Biztos ad egy csésze teát, mielőtt karót szúr a szívembe… Hogy az ördög vinné el!

Árnyékosfalu, buszpályaudvar
November 24., 2017 (péntek)
Reggel

A busz sáros vizet fröcskölve bekanyarodott az érkező oldal egyik állásába. Az utasok egy része már állt, vagy türelmetlenül előretolakodott, mintha ettől korábban nyílnának az ajtók. Az egyik utas – egy feltűnően kövér asszonyság, aki, ki tudja milyen megfontolás alapján az út nagy részét táplálkozással, kisebbik hányadát pedig az emésztést kísérő altáji zajok köhögéssel való leplezésével töltötte – még köhintett egy utolsó hatalmasat, és mit sem törődve a nála törékenyebb felépítésű testek sérülékenységével, sietős családi találkozás címén hangosan követelve magának a helyet, meglódult előre, miközben hájas könyökével fejbe kólintott egy női utast.

Az érintettet, egy fiatal, seszín hajú, riadt tekintetű lányt furcsamód reakció nélkül hagyta a durvaság, amiként a tömeg, az utastérbe ragadt szagok és tolakodók állandó morgolódása sem zaklatta fel túlságosan. Egyedül az érdekelte, amiért idejött, emellett minden más mellékessé vált, egyszerű visszhanggá, könnyen leküzdhető akadállyá nyomorodott körülötte; beleértve az őszes hajú hölgyet is a jobbján, aki olthatatlan kényszert érezve a történtek kommentálására, fanyalgó naftalinszagával azt nyikorogta:

– Na, lányom, nem egyhamar keveredünk le innen, az már biztos.

A lány nem reagált. Végtére is nem azért jött el idáig, hogy kókadt, sopánkodó nőkkel tömörüljön sovány érdekképviseleti egyletbe egy zsúfolt tömegközlekedési eszközön. Ő céllal indult útnak, és annak elérésében senki és semmi nem akadályozhatta meg: sem erőszakos utastársak, sem locsogás, sem bármi más. Összébb húzta hát nyaka körül a szvettere gallérját, még a száját is eltakarta vele, ahogyan azt az álla alatt éktelenkedő sötét foltot is, ami, mint az áruló bélyege, minduntalan eszébe idézte, miért kellett eljönnie idáig, és hogy azon kívül nem számít semmi…, semmi ezen a világon.

A busz eközben megállt, az ajtók hidraulikája hangosat szusszant, és egy másodperc múlva már áramlott is be a novemberi, jeges levegő, a tömeg pedig meglódult kifelé a hó szagától terhes őszi reggelbe.

A lánynak esze ágában sem volt megvárni a sopánkodó utastárs újabb válaszra méltatlan megjegyzését, felpattant, a feje fölötti csomagtárolóról magához rántotta a táskáját, hóna alá szorította az egész úton lapozgatott könyvet, majd kiugrott a két széksor között húzódó közlekedőre és meglódult a többiek után.

A kövér nő – aki időközben már egészen az ajtóhoz préselte azokat, akiket képtelen volt maga mögé parancsolni, vagy odébb hajigálni sonkányi karjaival –, pontosan ebben a pillanatban látta meg maga előtt a buszpályaudvar gázolajtól és az aszfaltba gyalult, használt rágógumik csomóitól foltos terét, és a látvány azonnal harci ideggel töltötte el az agyát. Mit sem törődve a körülötte fuldoklókkal, meglendítette óriási testét, hogy aztán ügyesen elszámolva a lépést, egyetlen kecses mozdulattal kizuhanjon a szabadba, maga alá temetve mindazokat, akiket terjedelmes lényével eddig sakkban tartott.

Vagy hatan hengergőztek a lassan ébredésnek induló őszi párában fürdő köveken, amikor a lány elrugaszkodott a buszlépcső olajos felületéről, és mintha angyalszárnyak repítenék, egyetlen ugrással átsuhant fölöttük. Még hallotta a nagy erőlködés nyomán a túlsúlyos asszonyság hatalmas ülepéből felröppenő galamb turbékolását, a folytatást azonban nem várta meg. Hóna alatt a könyvvel, mint egy irányt mutató, súlyos kővel, úgy szaladt a helyi járatos buszok irányába, mintha legalábbis démonok kaptatnának a sarkában.

Árnyékosfalu, Felsővárosi negyed
November 24., 2017 (péntek)
Délelőtt

A néhány ősz szállal megkevert fiúsan rövid, borzas gesztenyebarna hajat viselő nő felemelte gumikesztyűs kezét, és ahogy megtörölte az orrát, elkent egy csík könnyel hígított vizes taknyot az arcán, hogy visszafordulva az üvegház drága rózsáihoz még szívszaggatóbb bömbölésbe fogjon, mint amilyenben eddig részeltette vendégét.

– Ugyan, ugyan – mondogatta az apró, terebélyes, idős hölgy és kardigánjának ujjából előcibálva egy papírzsebkendőt megtisztogatta a nő képét –, nem olyan nagy ügy. Liz igazán nem érdemel ennyi könnyet.

Régóta ismerte már őt, és többnyire szórakozott, kissé távoli lénye általában nem mutatott több érzelmet, mint amennyit egy felettébb óvatos és kimért gyerek mutat bármilyen számára érdektelen esemény iránt, de ezen a reggelen ott találta őt imádott virágai között dagadtra sírt szemekkel.

„Hja, kérem, ilyen a szerelem”, tűnődött Azalea Smith, vagy ahogyan Eissenberg (igen, akármilyen furcsa, a vezetéknevén hívatta magát, így mutatkozott be és két nénikéjén kívül senki még csak nem is sejtette, mi lehet a teljes neve) szólította őt, Azalea néni.

– Nem is azért bömbölök, mert elhagyott. Az kit érdekel? Régen megtanultam nem problémázni olyasmin, ami ellen úgysem tehetek semmit…, és különben sem voltam szerelmes Lizbe – a nő kivette az asszony kezéből a zsebkendőt és hangosan trombitálva kifújta az orrát, majd az elhasznált holmit fennkölten társnője kezében nyomta.

A hölgy a gyerekén mulató szülő enyhe rosszallásával megcsóválta a fejét és két ujjal a szemetesbe postázta a tárgyat.

– Hát akkor mi a baj?

– Hogy azt mondta, tök parák a babáim, és hogy egyetlen normális ember sem tart rovarokat a házban, és hogy… – ezen a ponton még éktelenebb bömbölésre zendített – Charlie egyenesen undorító-ho-ho-hóóóó…

Azalea néni megforgatta okos mogyoróbarna szemeit barátságos, kerek arcában.

– Charlie egy csótány, kedvesem – hívta fel gyengéden a figyelmét a láthatóan rajta kívül mindenki számára nyilvánvalóra, miközben megveregette a csíkos pólóujjba bújtatott csuklóig sűrűn tetovált karokat és mélyet sóhajtott; beszélgetőpartnere ezen a napon felsőjének hátulját egyértelműen előre húzta. Ha nem ismeri olyan jól, mint amennyire mégis, azt gondolhatta volna, hogy az érzelmi megrázkódtatás okozta nála a figyelmetlenséget, de nagyon is jól tudta, ez a jelenség cseppet sem ritka az ő esetében, mi több, még csak nem is véletlen. Eissenberg, mint oly sok mindennel az életben, a divattal kapcsolatban is sajátos nézeteket vallott.

– De egy nagyon szép csótány – szögezte le a nő apránként elapadó könnyekkel –, kivételes példány.

– Hát, persze, hogy az, kedvesem – bólogatott az idős asszony.

– És okos is. Kézből elveszi a sárgarépát, és egész jól halad az apportírozással is.

– Így van, én magam is láttam.

– És…, és… sokkal nagyobb, mint más csótányok – erősködött Eissenberg.

– Nos – köhécselt Azalea néni megnyugtató hangon –, nem lehetséges, hogy éppen ezért találta Liz undorítónak? Néha a méret is számít. Van, ami piciben aranyos, de nagyban már ijesztő.

– Charlie nem ijesztő!

Azalea Smith nem akarta összetörni fogadott gyermeke szívét olyan felvetésekkel, miszerint egy törpeuszkár méretű rovar igenis lehet visszataszító az átlagember szemében, mert Azalea Smith (és ez legalább annyira megrémítette, mint a megrendelés, amit miatt aznap ellátogatott fogadott gyermekéhez) tisztában volt azzal, amivel még maga Eissenberg sem, hogy ő maga nem hétköznapi ember, ezért is kicsit más, mint a többiek, ennek folyományaként pedig elég nehéz megmagyarázni neki, hogy nem érdemes olyasmit elvárni másoktól, amire azok képtelenek. Okosabbnak tűnt inkább – amiként az az elmúlt években alkalmas módszernek bizonyult –, beláttatni vele, hogy talán kicsit mégis az ő hibája, hogy az emberek nem egészen értik meg különös kis lényét.

– Azért azt be kell ismerned – mondta tehát kedvesen –, hogy nem hétköznapi hobbijaid vannak…

– Próbáltam szalvétát gyűjteni – vonogatta a vállát –, de Charlie bezabált belőlük, aztán az egészet bekakálta a sarokba. Jobb szeretem, ha a rendes diétáját eszi, akkor az alomtálcába kakál.

Az aprócska hölgy sóhajtva megdörgölte a homlokát. Nehezen boldogult, és ez így ment azóta, hogy ő és Primrose úgy döntöttek, Eissenberg pártfogójává lépnek elő, de voltak napok, amelyek még a szokásosnál is jobban megviselték. Talán, gondolta, akkor rontott el mindent, amikor olyasmit hallgatott el előle, amit esetleg mégiscsak jobb lett volna a tudomására hozni. De nem, nem, semmiképpen, hiszen az ő érdekében tették, és most már úgysem számít. Habár, persze szigorúan elméletben, ha legalább halvány elképzelése lehetne arról, mi ő, akkor könnyebben viselné az élet megpróbáltatásait. Nagy volt a kísértés, hogy beszéljen és elmondja, amit már több, mint két évtizede elhallgatott előle, végül mégis csendben maradt. Akármennyire nehezére esett, megígérte Primrose-nak, és ő, noha az évek múltával egyre több hátrányát látta a dolognak, tartani akarta magát az elhatározásukhoz.

– Figyelj csak, Eissy – mondta –, és mi van azzal a kedves fiúval, aki randevúra hívott a múltkor?

A nő csodálkozva felrántotta a szemöldökét.

– Azalea néni, nem is hallod, amit mondok! – ingatta a fejét szórakozottan. Most, hogy ő maga is kezdte érteni, miért borult ki annyira, már korántsem tűnt olyan fontosnak a sírás. A feszültség, mint egy apró, fekete felhő, odébb vándorolt a homloka fölül, miközben komoly képpel magyarázva visszafordult a munkájához – Nem szerelmi bánatom van, hanem fel vagyok zaklatva, amiért Liz olyan csúnyákat mondott a dolgaimra.

– Vagyis akkor…

– Liz isteni szerető – mondta –, de a szerelem nem az én asztalom. Elég volt kamasz koromban, meg fiatal felnőttként, kösz, végeztem vele. Örülök neki, ha találok olyat, akit két napnál tovább el bírok viselni magam körül. De attól még nem szép dolog Charliet leundorítózni és azt mondani, hogy a gyűjteményem tök para.

– Azért egy kicsit para – mondta Azalea – Van olyan porcelánbabád, aminek még szeme sincs! – „és amiben kísértet lakik”, tette hozzá gondolatban, „csak te nem tudsz róla.”

– Hát tehetek én arról, hogy a zsibvásárokon nem az az elsődleges szempont, hogy minden testrészük meglegyen?

– Ugye tudod – kérdezte a néni –, hogy néha rettentően megnehezíted, hogy szeressenek az emberek?

– Nem akarom, hogy szeressenek – válaszolta és csokorba rendezte a különleges, fekete rózsákat, majd a selyempapírra vágott gyógynövények mellé fektette őket –, azt akarom, hogy ne ordítozzanak a házamban és ne csapkodják földhöz a porcelánjaimat!

– Ó! Hát ennyire…? – kérdezte Azalea.

– Aha. Azt mondta, az agyára megyek a rovarmániámmal, és hogy utálja a méheket, a ruháimat, a könyveimet, a fahéjas csiga-mániámat, meg azt, hogy nem lehet velem sehol megjelenni, mert úgy nézek ki, mint egy szédült banya, aki a ruhásszekrényben aludt.

– No, igen – köhécselt az asszony szemeit végigfuttatva a fordítva felrángatott rozsdabarna-narancs-fehér csíkos pólón, a csálén felgombolt almazöld kertésznadrágon, az egyik lábán parádézó piros bakancson, és másikon a kopott, olajzöld gumicsizmán meg a sárga konyhai mosogatókesztyűkön, amelyeket olykor, és mint ezúttal is kerti munkához való kesztyűi helyett viselt –, ez nem volt szép tőle.

– Úgyis mindegy – vonta meg a vállát Eissenberg; vonásai kezdték felvenni szokásos távoli, kissé töprengő kifejezésüket –, már túl vagyok rajta.

Azalea megadóan leejtette a vállait. Hát, persze, az élet nem könnyű egy Eissenberg-féle ember számára, már gyerekként sem volt az, és érthető, ha kamaszként még nehezebbé vált, ekképpen felnőve ő maga is az lett, aki, de néhány barátra azért nem ártana szert tennie, főleg neki, az ő örökségével! És akárhogyan is, ő meg Primrose nem éppen ideális társaság egy harminchat éves nő számára, még akkor sem, ha bájosan fiús modora miatt mindenki sokkal fiatalabbnak nézte valós koránál. A nagynénik jó mulatság egy, a szülői korlátozás ellen lázongó kamasznak, vagy egy csóró húszévesnek, de Eissenberg régóta nem volt már siheder, és amúgy sem volt ki ellen lázadnia, hogy állandóan rajtuk lógjon. Persze, értette ő, imádja őket, ők a mindene, de egy kicsit azért még fiatal ahhoz, hogy két százéves nyanyával múlassa a szabadidejét. Vagy éppenséggel százötven pluszosnál, tök mindegy, ezt neki úgysem kell tudnia.

Eissenberg eközben a selyempapírral együtt gondosan kartondobozba rakta a gyógynövényeket, és éppen nekilátott újságpapír után kutatni a rózsákhoz, amikor Azalea megragadta a fülénél és közelebb húzta magához a fejét.

– Ez meg mi? – kérdezte a nyakára mutatva, ahol vékony, vörös csíkok között csipkés, levélszerű lenyomatok éktelenkedtek a bőrén.

– Fú, tényleg! – tapogatta az állát a nő – Nem is meséltem! Nagyon fura volt! Tudod, van ez a gyógyszercég, amelyik néha rendel tőlem.

Azalea keményen biccentett.

– Na, és még tavaly nyáron jelezték, hogy Daturával akarnak kísérletezni, a benne lévő méreg ugyanis…

– Mármint csattanó maszlaggal? – ráncolta a homlokát az asszony.

– Aha. Na, de a lényeg, hogy mondom, miért is ne? Nekem van pár különleges példányom, ami egy egészen icipicit mérgesebb, mint a többi. Volt ez az ötletem tudod, hogy ha keresztezem a…

– A lényegre, drágám!

– Ó, igaz is. Szóval, bemutattam nekik, el voltak ájulva tőle, és rendeltek belőle. A kilences üvegházban szántam neki egy egész sort, állati gyorsan nőttek, még engem is meglepett, a gyógyszercég meg igen szép árat fizetett érte. Egy bokrot megtartottam, gondoltam, szép a virága, meg minden, meg aztán hátha kell még nekik később, jó lesz magnak, érted. Aztán éjszaka nem tudtam aludni, Liz annyira felbosszantott este ezzel az egész hülyeséggel, mielőtt lelépett, ezért kimentem az üvegházba. Gondoltam, turkálok egy kicsit, megnézem, mennyire dolgozta be magát a komposzt a kerti földbe a magaságyakban, mert az ilyesmi levezeti a feszkót, meg minden, csakhogy a biztosíték megint elszállt. Na, mondom, fasza, kezdhetem a reggelt villamos-munkával, aztán eszembe jutott, hogy a tízesben van egy elemlámpa meg pár patkolt biztosíték ilyen esetekre, ott helyben is kicserélhetem reggelig, és akkor annyit mászkálok kint, amennyit akarok. Ám ahogy baktatok kifelé a kilencesből, a sötétben alig látva valamit, orra buktam a csattanó maszlagban. Gondolhatod, hogy vastagon elkerítettem, őszintén szólva, néhány új szót is tanultam közben… soha nem gondoltam volna, hogy ennyire kreatív vagyok…

Azalea néni erősen ráharapott a nyelvére, nehogy véletlenül megfogalmazza a véleményét a büszkeségre okot adó felfedezést illetően.

– Sejtheted, mennyire ideges lettem, és amúgy is elég szar napom volt, ezért először azt hittem, valaki belopakodott az üvegházba, és benne estem hasra, úgyhogy ösztönösen behúztam neki. És akkor… – hitetlenkedve felnevetett, vagy legalábbis valami nevetéshez hasonlító száraz kis hangot adott ki –, persze ez ökörség, tiszta sor, hogy csak képzeltem az egészet abban a felzaklatott állapotban, de a csattanó maszlag tényleg csattant.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy a képemen, meg a nyakamon. Az a hülye növény konkrétan felpofozott!

– Ah-a-a-a…

– Nyugi, én is így reagáltam. Miután aludtam rá egyet, rájöttem, hogy bizonyára csak belegabalyodtam, és ahogy próbáltam kiverekedni magam belőle, az tűnt olyannak, mintha pofozkodnánk, mert hát a növények nem csinálnak ilyet, nem? – húzta karcos félmosolyra az ajkát.

– Hát persze, hogy nem, kedvesem, hát persze, hogy nem.

– Mindenesetre a nyoma megmaradt – mutatta – Micsoda eszementségeket gondol az ember, amikor nincs a helyzet magaslatán! Na, várj csak! Mindjárt hozok bentről újságpapírt, mert itt kint elfogyott. Biztos, hogy ne tegyem díszcsomagolásba? Igazán gyönyörűek ezek a rózsák, nem is értem, miért nem akarod szebben felöltözteti őket!

– Jó lesz az, kincsem, ahogy szoktuk.

– Hát, te tudod – ezzel beszaladt a házba, de két perc múlva már ott lobogtatta kezében az aznapi lapot – Csak ez van. Még bele se olvastam, de talán jobb is. Ezt nézd! – mutatta a címlapot – Már megint eltűnt egy ember az erdőben. Mi van itt manapság? A minap járt itt Florance Bishop, és nekiállt nekem előadni azt a régi dolgot a bányákról, tudod. Alig bírtam lerázni. Komolyan, akkora kereszt lóg a nyakában, csoda, hogy még nem kapott sérvet tőle, de az agya állandóan a poklon meg a mélység démonain jár! Tökre paradox az egész!

– Az nem jutott még eszedbe, hogy éppen ezért járnak az emberek templomba? – kérdezte Azalea és átvette a gondosan becsomagolt virágokat, a kis papírdobozt Eissenberg vette a hóna alá – Mennyivel tartozom?

– A szokásos. A fekete üröm most nem olyan szép, azért csak félárat számolj! Az idei nyár nem tett jót neki. De ráérsz vasárnap fizetni, addigra kinyílik a fehér levendula is.

– Rendben van – bólintott és elindult kifelé az üvegházból, miközben azt kérdezte – Mondd csak, énekelsz vasárnap a templomban?

– Nem – rázta a fejét makacsul – Tudod, hogy frászt kapok tőle, és amúgy is semmi értelme. Nem is tudom, minek mentem bele eddig is.

– De Pickett atya számít rád.

– Miért? Az emberek azonnal elalszanak, amint kinyitom a számat. Három éve egyetlen misét sem ültek végig ébren, csak, mert én kornyikáltam. Komolyan, nem is értem. Szerinted önvédelemből csinálják?

Azalea horkantva felkuncogott.

– Nem hinném, édesem, bizonyára a meleg miatt bóbiskolnak el.

– Ja, főleg télen, amikor nem hajlandó kifűteni az épületet az a zsugori f…

– Vigyázz a szádra!

– Bocs! De a nyervegést inkább kihagyom ezentúl. Elég volt. Szerintem kéne Pickettnek egy rendes kántor, ha már az előzőt addig piszkálta, hogy felmondott és elment vándor-krisnásnak, nem folyton engem nyaggatni.

– Talán tetszel neki… Végül is…

Eissenberg elhúzta a száját.

– Na, persze, hogy aztán luffantás előtt isten segedelmét kérjem a bőséges gyerekáldáshoz, utána meg meggyónjam a paráznaság bűnét, ha mégsem jött össze! Azt elfelejtheted!

– Pedig igazán rendes ember!

– Mi ütött beléd, hogy ilyeneket mondasz? – kérdezte meglepetten – Különben meg tudtad, hogy úgy spórol a vízen, hogy naponta csak egyszer húzza le a vécét és még büszke is rá?

– A környezetvédelem roppant fontos dolog.

– De nem akkor, ha hasmarsot kapsz a túl sok misebortól!

– Hát, jól van, édesem, te tudod – ezzel odatipegett lepukkant, és ahogy Eissenberg magában nevezte – bilikék Volkswagen bogarához és hagyta, hogy fogadott gyermeke bepakoljon a hátsó ülésre, azután lábujjhegyre állt, szájon puszilta és megölelgette őt – Vigyázz magadra, kincsem! – mondta – Légy jó és kedves!

– Mindig ezt mondod – sóhajtotta a nő megropogtatva a vén csontokat –, amikor nagyon jól tudod, hogy tiszta a lelkem, mint a frissen esett hó!

– Tudom én, de azért nem árt résen lenni! – nehézkes szuszogással bepréselte pöttöm, ám annál szélesebb testét a kormány mögé.

A jármű fájdalmasan harákolva prüszkölni kezdett.

– Csókolom Primrose nénit! – kiáltotta Eissenberg, megpróbálván túlkiabálni a tüdőbajos autó jajgatását.

Azalea válaszként kidugta a kezét a jármű ablakán, integetett és sűrű, fekete füstöt köpő kipufogóval kilőtt a belváros irányába.

– Aha, környezetvédelem… – morogta Eissenberg és visszabaktatott a házba.

Árnyékosfalu, Szent Terézia Általános Iskola
November 24., 2017 (péntek)
Kora délután

– Ebből márpedig képtelen vagyok engedni. A körülmények áldozata vagyok én is, ezt igazán megérthetnéd, Elizabeth, drágám…

Az igazgatónő hangját valahogy mindig is olyannak találta, mint a sűrű cukorszirupot, amibe valaki borotvapengéket rejtett el. Nem tudta volna megmagyarázni, mi az, ami ennyire irritálhatja egy ember beszédmodorában, de alapos gyanú élt benne, hogy jelen esetben sokkal inkább a beszédmodorhoz tartozó jellemtől kavarog a gyomra és az idegrendszere, nem konkrétan a tónustól. Nem, mintha azt annyira kellemesnek találta volna.

– Honey – motyogta, és alig hagyta el a száját saját neve, máris tudta, hangosabban kellett volna követelnie magának a tiszteletet.

– Mondtál valamit, drágám? – kérdezte az igazgatónő, miközben ellenőrizte, hogy blézere kellő dekoltázzsal rendelkezik-e ahhoz, hogy hatalmas hajkoronájának alábástyázásaként hatalmi pozícióba helyezze a kebleit.

– A nevem Honey – mondta kissé bátrabban, ámbátor továbbra sem túlzott elégedettséggel saját teljesítménye iránt.

– Ugyan, kérlek! A személyi lapodon két név szerepel, Honey Elizabeth Moon, nem? Kinek jutna eszébe komolytalan néven hívatni magát, ha rendelkezik egy rendes másikkal is? Ráadásul édesanyád jó barátnőm, tisztán emlékszem rá, mennyire megihlette Szent Erzsébet és a rózsák története. Ah, milyen elragadó mese! – pakolta gondosan manikűrözött, arannyal felékített kezeit a melleire – Bizonyára tudod, hogy utána kaptad a nevedet!

Ó, vajon honnan is tudhatná? Talán nem ezt a történetet kellett végighallgatnia gyerekkorában minden áldott este mese helyett? Ha nem hallotta már vagy ezerszer a szentéletű Erzsébet önfeláldozó életének a történetét, akkor egyszer sem. Furcsa azért, futott át az agyán, hogy talán ha nem próbálják meg olyan erőszakosan sulykolni belé, és maga jön rá a történetre, esetleg még szimpatikusnak is találhatná szegény asszonyt (végső soron a történet alapján Szent Erzsébet is csendes, egyszerű embernek tűnik, aki türelmesen viselte az élet megpróbáltatásait), ám mivel családjának bizonyos tagjai minduntalan hatalmas feneket kerítettek a dolognak, felnőve roppantmód ellenszenvesnek találta az egészet. Ő bizony, gondolta, még ha olyan jószívűnek is születik, mint Türingiai Erzsébet, akkor sem hagyta volna, hogy a sógorai olyan csúnyán elbánjanak vele.

Hirtelen elszégyellte magát. Na, persze, fejben minden roppant egyszerű, bezzeg a valóságban! Most is itt dohog magában, miközben a száját nem meri kinyitni, hogy kiálljon a véleményéért. Lám, most is máris feladta! Ha Elizabeth, akkor legyen Elizabeth!

Nem tetszett neki a helyzet, de mivel ötlete sem volt, miként győzhetne, ha nem is a háborúban, legalább a csatában, ezért inkább hallgatott. Különben is egy nagyobb harchoz volt most szüksége az erejére. Mély lélegzetet vett tehát – de azt is csak óvatosan, nehogy túlságosan feltűnő legyen –, erőszakkal félretette az igazgatónő által elkövetett tapintatlanság miatti nemtetszését, és azt mondta.

– Nem igazán értem, miért van erre szükség? Közel nyolc éve rám bíztad a drámacsoportot, mert senki nem akarta elvállalni. Akkor azt mondtad, a színházterem az iskolaév alatt minden kedden és csütörtökön délután a miénk, erre most azt kéred tőlem, hogy egy alagsori teremben próbáljunk? Hiszen ott el sem férnek a srácok. És mi lesz a próbákkal, a…, a… – kezdett kifogyni belőle a szusz. Már így is túlteljesítette magát. Szinte sokkos állapotban szemlélte, milyen sokat és már majdnem hangosan beszélt; egészen megrémült önmagától.

– Mint mondottam, meg van kötve a kezem – sopánkodott az igazgatónő, miközben megborzolta hatalmas, fénylőre vikszolt loboncát.

– Na, de a sportolóknak ott a pálya…

– Ez igaz, csakhogy jön a hideg évszak, és a tornaterem, mint arról te magad is értesülhettél már, a nyári szünet alatt egy csőtörés miatt beázott. Nem is tudom, honnan fogom előteremteni a javításhoz szükséges összeget.

Már majdnem elhitte, hogy felettesét komolyan aggasztja az iskola sorsa, olyan jól játszotta a szerepét. De csak majdnem.

– Nem lehetne esetleg a használaton kívüli pincetermeket a sportolóknak adni, mi meg maradhatnánk az előadóban? – kérdezte kínlódva, hogy máris ilyen hosszan és nyilvánvalóan eredménnyel nem kecsegtetőn elhúzódott ez a társalgás.

Tulajdonképpen nem rajongott különösebben a gyerekekért, a tanítói pályára is csak azért adta a fejét, mert a családja ezt várta el tőle, és könnyebbnek tűnt otthon nem ellenkezni, de amikor arra gondolt, hogy a sok idegesítő kis hisztizsák közül nem egyet kínoz asztma meg mindenféle allergiák, egyáltalán nem örült a kilátásainak. A szülők majd megint vele pörölnek, amiért a kis Martin krehálva megy haza, vagy Louis, az a kis hülye, aki amúgy is mindent a fején található testnyílásaiba dugdos, nem elég, hogy előző évben felgyömöszölt egy kellékszilvát az orrán keresztül csaknem az agyáig, most majd penészes vakolatdarabokat fog enni. Arról nem is beszélve, hogy a próbateremben sem nagyon tudott rendet vágni közöttük, de ott legalább kirohangászhatták magukat a széksorok között, míg a lenti termek olyan szűkösek, hogy a kis szarosok totál be fognak kattanni az összezártságtól. Mindezt néhány béna gyerekdal meg ócska, festett kartonjelmezek miatt! Kinek hiányzik ez? Ráadásul a színjátszó kör volt mindig is az iskola mostohagyereke, pusztán azért nem számolták fel, hogy a hanyag szülőknek legyen hová lepasszolni hetente két délutánra az idegesítő, neveletlen ivadékaikat, aztán meg homályos videót készíthessenek a színpadon bénázó leendő Laurence Olivier-kről meg Greta Garbokról és ezzel menjenek az agyára szerencsétlen rokonaiknak a családi összejöveteleken. Néha nem is tudta, ki járt rosszabbul: ő, vagy azok, akik az utódgyártás- és nevelés totál agyament aktusára adták a fejüket.

– Nem, drágám, nem – fontoskodott az igazgatónő – A pincetermek nyirkosak és dohosak. Hogy is képzeled? Gondolnunk kell iskolánk tanulóinak az egészségére is!

Ez a magas szintű logika kétségkívül meghaladta a képességeit. Mrs. Christianonak (vagy, ahogy enyhe gúnnyal ő hívta magában az igazgatónőjét, Donna Luciának) valahogy minduntalan sikerült olyan eszmefuttatásokkal igazolnia saját döntéseit, amelyeket egyetlen ténylegesen gondolkodó lény sem érthetett meg, amivel talán még nem is lett volna probléma, ha Donna Luciát alkalomadtán meg lehetett volna győzni arról, hogy marhaságokat hord össze. Honey eleinte a szíve mélyén egyszerre csodálta és figyelte őt értetlenkedéssel ezért a képességéért, aztán munkába állása után két hónappal hirtelen kigyógyult pillanatnyi elmebajából. Akkor döbbent rá, hogy az egész nem is igazán az igazgatónő kiállásának, vagy kivételesen eltökélt jellemének, hanem nagy eséllyel arrogánsan ragacsos modorának (mellyel csak az mert szembeszegülni, aki nem rettegett attól, hogy beleragad és megfullad tőle, mint az őslények az ősmocsarakba) és nem kiváltképp hatalmas méretű (személyes véleménye szerint némi mesterséges tömőanyaggal megtámogatott) kebleinek volt köszönhető. Lucia Christiano ugyanis olyan ügyesen játszotta ki saját nemiségének kártyáit, amennyire Honey képtelen volt arra, hogy reggel ne egy egyszerű, erősen lenyalt frizurát copfozzon sebarna hajából, vagy az unalmas, zöld kardigán helyett egy csinos blúzt vegyen fel, amiként modoruk is pontosan e két teljesen ellentétes irányú tengely mentén futott a végtelenbe. Na, nem, mintha arról lett volna szó, hogy Honeyban ne élt volna egy, a megfelelő érdekek esetén harsány, határozottságát tekintve rendíthetetlen és kemény nő, aki gyerekkora óta próbált kitörni belőle, épp csak nem tudta, hogyan tehetné meg ezt. Mindeközben Donna Luciával úgy állt a helyzet, hogy ostoba volt, butaságához pedig olyan szorgalom, bősz (és legalább annyira nyirnyogó) szóözön, illetve negédes magakelletés társult, amivel lehetetlenség volt felvenni a versenyt. Főleg, ha az ember csendes, a nyílt konfrontációtól irtózó és türelmes személyiséggel kénytelen élni az életét. De azért nem akart könnyű préda lenni.