A mű eredeti címe: The Boy in the Striped Pajamas

Fordította: Szabó Mária

Copyright © 2006 by John Boyne

Hungarian translation © Szabó Mária, 2023

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2023

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektúra: Varga Virág

978-963-432-206-1

gabo.hu

cicerokonyvstudio.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

Jamie Lynch-nek

Tartalom

1. fejezet

• Bruno felfedezést tesz •

2. fejezet

• Az új ház •

3. fejezet

• A Reménytelen Eset •

4. fejezet

• Mit lehetett látni az ablakból? •

5. fejezet

• Soha és Semmilyen Körülmények Között •

6. fejezet

• A túlfizetett Maria •

7. fejezet

• A mama a maga érdemének tulajdonítja azt, amit nem is ő tett •

8. fejezet

• Miért rohant el a nagymama? •

9. fejezet

• Brunónak eszébe jut, mennyire élvezte azelőtt a felfedezést •

10. fejezet

• A pontból pötty, a pöttyből paca, a pacából egy alak, az alakból egy fiú lesz •

11. fejezet

• A Führer •

12. fejezet

• Smuel a Bruno kérdésére adandó válaszon töri a fejét •

13. fejezet

• A borospalack •

14. fejezet

• Bruno ügyesen hazudik •

15. fejezet

• Ezt nem kellett volna •

16. fejezet

• A hajnyírás •

17. fejezet

• A mama eléri, amit akar •

18. fejezet

• Az utolsó kaland kieszelése •

19. fejezet

• Mi történt másnap? •

20. fejezet

• Az utolsó fejezet •

1. fejezet

Bruno felfedezést tesz

Egyik délután, amikor Bruno hazajött az iskolából, az a meglepetés érte, hogy Maria, a háztartási alkalmazott – aki mindig lehajtott fejjel járt, és mereven bámulta a szőnyeget – az ő szobájában van, és sorra előveszi a dolgait a szekrényből (még azokat is, amelyeket egészen hátradugott, és amelyekhez senkinek semmi köze, mert csakis az övéi), és négy nagy faládába csomagolja őket.

– Mit csinálsz? – kérdezte, tőle telhetően udvariasan, noha egyáltalán nem tette boldoggá, hogy hazajön, és azt látja, hogy valaki a holmija közt turkál. De a mama mindig azt mondja, hogy bánjon tisztelettel Mariával, és ne úgy beszéljen vele, ahogy a papa szokott. – Ne nyúlj a holmimhoz!

Maria megcsóválta a fejét, és Bruno háta mögé, a lépcső felé mutatott, ahol ebben a pillanatban jelent meg az édesanyja. Magas nő volt, hosszú, vörös haját hátul háló alá szorította, és idegesen csavargatta az ujjait, mintha valami rendkívüli dolog történt volna, amelyről nem szeretne beszélni, sőt, legszívesebben el se hinné.

– Mama, mi történt? – kérdezte Bruno, és odamasírozott hozzá. – Miért vette elő Maria a dolgaimat?

– Becsomagolja őket – világosította föl a mama.

– Becsomagolja? – Gondolatban gyorsan végigment az elmúlt napok eseményein, azon tűnődve, hogy talán valamilyen haszontalanságot követett el, vagy olyan szavakat használt mások füle hallatára, amiket nem lett volna szabad, és emiatt akarják elküldeni valahova. De semmi ilyesmi nem jutott az eszébe. Sőt, a legutóbbi napokban mindenkivel a lehető legudvariasabban viselkedett, és egyetlen olyan esetre nem emlékezett, amikor bajt okozott volna. – Miért? Mi rosszat csináltam?

A mama közben bement a saját szobájába, ahol már ott volt Lars, az inas, aki az ő dolgait csomagolta össze. A mama sóhajtva emelte a magasba a kezét, mielőtt visszajött volna a lépcsőhöz Brunóval a sarkában, aki nem volt hajlandó magyarázat nélkül ejteni a témát.

– Mi van, mama? Elköltözünk?

– Gyere le velem! – mondta a mama a nagy ebédlő felé indulva, ahol egy héttel ezelőtt a Führerrel vacsoráztak. – Majd odalent megbeszéljük.

Bruno leszáguldott, még meg is előzte a mamát, úgyhogy már az ebédlőben várta, mire leért. Néhány pillanatig szótlanul nézte, és átfutott rajta, hogy ma reggel talán nem volt türelme a szokott gondossággal kikészítenie magát, mert a szemhéja valahogy vörösebbnek látszott, mint máskor. Olyan, mint az övé, amikor valami rosszat követett el, aminek rendszerint sírás volt a vége.

– Ne aggódj, Bruno – mondta a mama. Leült arra a székre, amelyen az a szép szőke hölgy ült, aki a Führerrel együtt vacsorázott náluk, és kedvesen intett neki, mielőtt a papa becsukta az ajtót. – Inkább gondolj arra, milyen izgalmas kalandban lesz részed.

– Miféle kalandban? Elutazom valahova?

– Nem csak te. – Mintha mosolyogni akart volna, de meggondolta magát. – Mindnyájan elutazunk. A papa meg én, és te meg Gretel. Mind a négyen.

Bruno ezen eltűnődött. Az nem izgatta volna különösebben, ha Gretel elutazik, mert ő egy Reménytelen Eset, aki mindig csak bajt okoz. Azt ellenben egy kicsit igazságtalannak érezte, hogy mindnyájuknak vele kell menniük.

– De hova? – kérdezte. – Pontosan hova utazunk? És miért nem maradhatunk itt?

– A papád munkája miatt – magyarázta a mama. – Hiszen tudod, milyen fontos munkát végez.

– Persze hogy tudom – bólintott Bruno, mert mindig sok vendég fordult meg a házban, férfiak fantasztikus egyenruhákban, nők írógéppel, amelyhez tilos volt hozzányúlni piszkos kézzel, és mind nagyon udvariasak voltak a papához, sőt azt beszélték egymás közt, hogy a Führernek nagy tervei vannak vele.

– Tudod, ha valaki nagyon fontos ember – folytatta a mama –, előfordul, hogy a főnöke arra kéri, menjen el egy másik helyre, mert ott valamilyen különleges feladat vár rá.

– Miféle feladat? – firtatta Bruno, mert ha becsületes akart lenni magához (és mindig erre törekedett), nem tudta volna pontosan megmondani, miből is áll a papa munkája.

Az iskolában egyszer szóba került, kinek mivel foglalkozik az apja. Karl azt mondta, hogy az övének zöldséges boltja van, és Bruno tudta, hogy nem hazudott, mert látta a boltját a belvárosban. Daniel pedig azt mondta, hogy az ő apukája tanító, amiről Bruno szintén tudta, hogy igaz, mert néha ő várta Danielt az iskola előtt, és azt is tudta, hogy náluk nagyobb fiúkat tanít, akiket jobb, ha a kisebbek messze elkerülnek. Martin apukája meg szakács, ami szintén igaz lehet, mert olykor ő is eljött a fiáért, és olyankor mindig fehér köpenyt viselt, afölött pedig kötényt, mintha csak néhány percre szaladt volna ki a konyhából.

De amikor ők kérdezték Brunótól, hogy mit csinál az apja, és válaszolni akart nekik, rájött, hogy maga sem tudja. Csak annyit tudott, hogy a papa fontos ember, és hogy a Führernek nagy tervei vannak vele. Na meg hogy ő is fantasztikus egyenruhát visel.

– Nagyon fontos feladat – mondta a mama pillanatnyi habozás után –, amelyhez nagyon megbízható emberre van szükség. Ezt ugye, érted?

– És muszáj mindnyájunknak vele menni?

– Persze. Nem kívánhatod, hogy a papa egyedül legyen az új állomáshelyén. Szörnyen hiányoznánk neki.

– Hát... nem – rázta a fejét Bruno egy kicsit bizonytalanul. – Ki hiányozna neki legjobban? Én vagy Gretel?

– Egyformán hiányoznátok neki mind a ketten – felelte a mama, aki erősen hitt abban, hogy a gyerekek között nem szabad különbséget tenni. Ezzel egyébként Bruno is egyetértett, főleg azért, mert tudta, hogy igazából ő a kedvence.

– De mi lesz a házunkkal? – kérdezte. – Ki fog vigyázni rá, amíg mi nem leszünk itt?

A mama sóhajtott, és úgy nézett körül a szobában, mintha attól félne, hogy többé sosem látja. Nagyon szép házban laktak. Öt szintje volt, ha az alagsort is beszámítjuk, ahol a szakácsnő főzött, Maria és Lars pedig az asztalnál ülve vég nélkül vitatkozott, és olyan szavakat vágtak egymás fejéhez, amilyeneket egyáltalán nem lett volna szabad használniuk. És ha még azt a kis manzárdszobát is hozzávesszük, amelynek ferde ablakából Bruno egyenesen a városra látott, ha lábujjhegyre állt és szorosan az ablakhoz tapadt.

– Egy időre be kell zárnunk a házat – mondta a mama. – De majd egyszer visszajövünk...

– És mi lesz a szakács nénivel? És Larsszal? Meg Mariával?

– Ők is velünk jönnek. De elég a kérdésekből. Menj föl és segíts Mariának csomagolni.

Bruno fölállt a székről, de nem ment sehova. Muszáj volt föltennie még néhány kérdést, mielőtt elintézettnek tekintené az ügyet.

– Milyen messze van az a hely? Úgy értem, ahol a papának dolgoznia kell. Messzebb két kilométernél?

– Jaj istenem! – kacagott a mama, ami egy kicsit furcsának tetszett, mert egyáltalán nem látszott jókedvűnek, és el is fordult, mintha nem akarná, hogy a fia lássa az arcát. – Igen, Bruno, messzebb van két kilométernél. Sokkal, de sokkal messzebb!

Bruno szeme tágra nyílt, és még a száját is eltátotta. Karját ösztönösen széttárta, mint olyankor, amikor nagyon meglepődött valamin.

– Azt akarod mondani, hogy elutazunk Berlinből? – kérdezte, levegőért kapkodva.

– Attól tartok, hogy így lesz – bólintott az anyja szomorúan. – Tudod, a papa beosztása...

– De mi lesz a sulival? – szakította félbe Bruno, noha tudta, hogy nem illik, de azt gondolta, most az egyszer nem veszik zokon tőle. – És mi lesz Daniellel és Karllal meg Martinnal? Honnan fogják tudni, hogy hol vagyok, ha játszani akarnak velem?

– Egy időre el kell búcsúznod a barátaidtól. De biztos vagyok benne, hogy nemsokára viszontlátod őket. És légy szíves, ne vágj közbe, amikor hozzád beszélek – tette hozzá, mert amit mondott, lehet, hogy egy kicsit furcsa és kellemetlen, de ez nem ok arra, hogy Bruno megszegje az udvariasság szabályait, amelyekre mindig nagy súlyt helyeztek a családban.

– El kell búcsúznom tőlük? – visszhangozta Bruno döbbenten. – Búcsúzzam el? – kérdezte másodszor is, úgy erőltetve ki szájából a szavakat, mintha a szájpadlásához ragadtak volna, s képtelen lenne lenyelni őket. – Búcsúzzam el Danieltől és Martintól meg Karltól? – kérdezte immár harmadszor, s a kérdés már-már kiabálásnak tetszett, ami végképp tilos volt az otthonuk falai között. – De hát ők a legjobb barátaim!

– Majd lesznek új barátaid – legyintett a mama.

Mintha olyan könnyű lenne három új jó barátot szerezni!

– De egy csomó közös tervünk van! – tiltakozott Bruno.

– Terveitek? – vonta föl a mama a szemöldökét. – Miféle tervek?

– Hosszú – bújt ki a válasz alól Bruno, mert semmiképpen nem számolhatott be a terveikről, amelyek egy részéről tudta, hogy jókora kalamajkát idéznek majd elő. Hiszen már csak néhány hét, és vége a tanításnak, kezdődik a vakáció, amikor sor kerülhet a tervek megvalósítására.

– Sajnálom, Bruno, de kénytelen leszel várni a terveiddel. Nincs más választásunk...

– De anya!

– Fejezzük be a vitát, kisfiam! – torkolta le a mama, s fölállt, ezzel is jelezve, hogy komolyan gondolta, amikor azt mondta, hogy fejezzék be. – Ami azt illeti, a múlt héten éppen amiatt panaszkodtál, mennyire más lett Berlin.

– Csak az nem tetszik, hogy nem szabad este villanyt gyújtani.

– Senkinek se szabad. Így vagyunk biztonságban. És ki tudja, talán ott, ahova megyünk, kevesebb veszély fenyeget bennünket. De most menj föl, és segíts Mariának a csomagolásban. Egy bizonyos valaki miatt nincs annyi időnk a készülődésre, mint szerettem volna.

Bruno bólintott, és kedvetlenül kiment a szobából. Tudta, hogy azon a „valakin” a mama a papát érti, de csak neki szabadott így említenie.

Fél kezével a korlátot fogva lassan fölballagott a lépcsőn, s közben azon töprengett, hogy vajon az új helyen lévő új lakásban is lesz-e ilyen szép, hosszú lépcső, amelynek korlátján le lehet csúszni. A mostaniban ugyanis a tetőtéri kis szobából – ahol az ablakból, lábujjhegyre állva és szorosan az ablakhoz tapadva, szinte egész Berlint látni lehetett – egészen a földszinti hatalmas, kétszárnyú tölgyfaajtóig ért a lépcső. És Bruno mindennél jobban élvezte, ha odafenn fölülhetett a korlátra, és sutty, lecsúszhatott a földszintig, elszáguldva a papa és a mama hálószobája és az óriási fürdőszoba mellett, ahova semmi szín alatt nem volt szabad belépnie, majd még egy emelettel lejjebb, ahol az ő és Gretel szobája és a kisebbik fürdőszoba található, amelyet viszont állítólag nem ártana a megszokottnál sűrűbben használnia. Majd még lejjebb, a földszintre, ahol véget ér a lépcső s vele együtt a korlát is, aminek következtében vagy sikerül megállnia a lábán, vagy a fenekére huppan, ami nem olyan nagy baj, sőt. És kezdheti elölről.

Igen, ebben a házban kétségtelenül a legjobb a lépcsőkorlát. Na meg az, hogy nagyapa és a nagymama olyan közel lakik hozzájuk. Erről eszébe jutott, hogy vajon ők is velük jönnek-e a papa új állomáshelyére. Valószínűleg, hiszen nem lehet őket magukra hagyni itt, Berlinben. Gretelre semmi szükség, ő egy Reménytelen Eset; sokkal könnyebb lenne mindenkinek, ha itt maradna és vigyázna a házra, ezzel szemben nagyapa és a nagymama... Ők egészen mások.

Bruno lassan ballagott fölfelé, de mielőtt bement a szobájába, még egyszer lenézett a földszintre, és azt látta, hogy a mama is eltűnik a papa dolgozószobájában, amely szemben van az ebédlővel, és amelybe Soha és Semmilyen Körülmények Között nem volt szabad betennie a lábát. Hallotta, hogy hangosan vitatkozik valamin a papával. Egészen addig vitatkoztak, amíg a papa hangja túl nem harsogta a mamáét, ami egyúttal azt jelentette, hogy vége a vitának. Azután valamelyikük becsukta a dolgozószoba ajtaját, úgyhogy Bruno nem hallott semmit, ezért azt gondolta, jobb, ha ő is bemegy a maga szobájába, és átveszi a csomagolást Mariától, különben képes egyszerűen kidobálni a holmiját a szekrényből. Még azokat is, amelyeket egészen hátradugott, és amelyekhez senkinek semmi köze, mert csakis az övéi.

2. fejezet

Az új ház

Amikor Bruno meglátta az új házukat, tágra nyitotta a szemét, eltátotta a száját, és szokása szerint széttárta a karját. Az egész tökéletes ellentéte volt a régi otthonuknak. Egyszerűen nem hitte el, hogy ezután csakugyan itt fognak lakni.

A berlini házuk egy csendes utcában állt, s tőle jobbra és balra az övékéhez hasonló méretű házak sorakoztak, amelyeket szívesen nézegetett, mert majdnem olyanok voltak, mint az övéké, és amelyekben más fiúk is laktak, akikkel szívesen játszott együtt (ha jó barátnak számítottak), vagy inkább elkerült (mert esetleg a rövidebbet húzta volna). Az új ház azonban teljesen egyedül állt egy kietlen, elhagyatott helyen, ami azt jelentette, hogy más családok nem laknak itt, tehát olyan fiúk sem – akár jó barátok, akár nem –, akikkel játszani lehetne.

A berlini házuk óriási volt ehhez képest, és noha kilenc éve laktak benne, még mindig fölfedezett benne olyan zugokat, amelyeket még nem tapasztalt ki teljesen. Sőt egész szobák is akadtak – például a papa dolgozószobája –, ahova Soha és Semmilyen Körülmények Között nem volt szabad bemenni. Az új háznak azonban csak három szintje volt: a földszint az ebédlővel és a konyhával, meg a papa új dolgozószobájával (amelyre feltehetően ugyanaz a tilalom vonatkozik, mint a régire), az emelet három hálószobával és egyetlen fürdővel, és az alagsor, ahol a személyzet lakik.

A berlini házukat más, hasonlóan nagy házakkal beépített utcák vették körül, és ha az ember elindult a belváros irányába, mindig egy sereg emberrel találkozott, akik meg-megálltak egymással beszélgetni, vagy csak siettükben odakiáltottak a másiknak, hogy most nincs idejük, mert ezernyi elintéznivaló vár rájuk. És voltak fényes kirakatú üzletek és zöldséges meg gyümölcsös bódék lapos rekeszekben magasra halmozott káposztával, sárgarépával, karfiollal és kukoricával, sőt némelyikben még póréhagymát, gombát, céklát és kelbimbót is árultak, másutt pedig salátát és zöldbabot, meg cukkinit és pasztinákot. Olykor szívesen megállt ezek előtt a bódék előtt, behunyta a szemét és mélyeket szippantott a levegőből, egészen addig, amíg szédülni nem kezdett ettől a mámorítóan édes illategyvelegtől. Itt, az új ház körül azonban nem voltak se más utcák és házak, se ráérősen sétáló vagy siető emberek. Üzletek és zöldséges meg gyümölcsös bódék pedig végképp nem voltak. Amikor behunyta a szemét, nem érzett mást, mint ürességet és hideget – mintha a világ legelhagyatottabb helyén lett volna. A nagy Semmi közepén.

Berlinben asztalokat raktak ki az utcára, és jó időben, amikor Karllal, Daniellel és Martinnal hazafelé tartott az iskolából, férfiak és nők ültek ezeknél az asztaloknál, gyöngyöző italokat szívtak szalmaszállal, és hangosan nevettek. Jópofa embereknek kellett lenniük, mert nem számított, miről van éppen szó, valamelyikük mindig nevetett. Az új házban azonban volt valami, ami azt a sejtést keltette Brunóban, hogy itt még soha senki nem nevetett, mert egyszerűen nincs min nevetni; itt nincs, ami bárkit is jókedvre derítene.

– Szerintem nem volt jó ötlet – mondta Bruno alig néhány órával azután, hogy megérkeztek, és Maria fönt a koffereiket csomagolta ki. (Nem Maria volt az egyetlen személyzet az új házban, három másik is akadt: három csontsovány nő, akik csak suttogva szóltak egymáshoz. Volt még egy öregember is, akinek, mint mondták, az a dolga, hogy mindennap házhoz szállítsa a zöldféléket és fölszolgáljon a vacsoránál; Bruno őt is roppant szerencsétlennek, ugyanakkor mintha egy kicsit haragosnak látta volna.)

– Nem engedhetjük meg magunknak a mérlegelés luxusát – mondta a mama, miközben kinyitott egy jókora dobozt, amelybe azt a hatvannégy darabból álló pohárkészletet csomagolták, melyet a nagymamától és nagyapától kapott, amikor hozzáment a papához. – Mások döntenek helyettünk.

Bruno ezt nem értette, ezért úgy tett, mintha nem is hallotta volna.

– Szerintem nem volt jó ötlet – ismételte meg az előbbi mondatot. – Az volna a legjobb, ha elfelejtenénk az egészet, és máris visszamennénk. Vegyük úgy, mint egy rosszul végződött kísérletet – tette hozzá; ezt a kifejezést nemrég hallotta, és annyira tetszett neki, hogy elhatározta, minél gyakrabban fogja használni.

A mama elmosolyodott, és a kezében lévő két poharat óvatosan letette az asztalra.

– Én tudok egy jobb mondást. Ez pedig így hangzik: minden rosszban van valami jó.

– Hát... az nem biztos. Szerintem azt kellene mondanod a papának, hogy meggondoltad magad, és... Ha ma még itt is kell maradnunk, és itt kell vacsoráznunk, meg aludnunk is, mert mindnyájan fáradtak vagyunk, de ha holnap korán felkelünk, délutánra már vissza is érünk Berlinbe.

A mama sóhajtott.

– Miért nem mész föl segíteni Mariának a kicsomagolásban? – kérdezte.

– Mi értelme kicsomagolni, ha úgyis...

– Kérlek, Bruno! – A mama szemmel láthatóan nem azért haragudott, mert félbeszakították, hanem valami más okból. – Megérkeztünk, itt vagyunk, és a belátható jövőben ez lesz az otthonunk, úgyhogy legjobb, ha a dolgot a jó oldaláról nézzük. Megértetted?

Bruno nem tudta, mit jelent az, hogy „a belátható jövőben”, és ezt meg is mondta.

– Azt jelenti, hogy mostantól itt fogunk lakni, és kész.

Brunónak hirtelen megfájdult a gyomra, és mintha valami nőni kezdett volna a belsejében, ami majd kikívánkozik, ezért elkezd fölfelé kúszni onnan a mélyből, és amikor fölér, megállíthatatlanul kitör belőle. Szörnyen nagy hiba ez az egész, amiért majd nagy árat kell fizetniük. Nem szólva arról, hogy nem is tisztességes... Vagy ami még rosszabb: elsírja magát. Nem értette, hogy eshetett meg vele ilyesmi. Az egyik nap még tökéletesen elégedett volt, játszott a három jó barátjával vagy otthon egymagában, lecsúszott a lépcsőkorláton, lábujjhegyre állt, hogy ellásson egészen Berlin belvárosáig, most pedig itt gubbaszt ebben az utálatos, rideg házban három idegen cseléd és egy szerencsétlen, ugyanakkor haragos inas társaságában, és nem úgy fest a dolog, hogy akármelyiküknek is jó kedve lesz még egyszer az életben.

– Bruno, légy szíves, menj föl és csomagold ki a holmidat. Most azonnal! – szólt rá a mama igencsak barátságtalan hangon, amiből tudta, hogy nincs apelláta, úgyhogy szó nélkül sarkon fordult. Érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe, de keményen elszánta magát, hogy nem hagyja őket kibuggyanni.

Fölment és körbefordult abban a reményben, hátha fölfedez valahol egy kis ajtót s amögött egy kamrát, amelyet földeríthet, de nem látott semmi effélét. Mindössze négy ajtó nyílt a folyosóról: kettő az egyik, kettő a másik oldalon: egy az ő szobájába, egy Gretelébe, egy a papa és a mama hálószobájába és egy negyedik a fürdőbe.

– Ez nem otthon, és sosem lesz az – motyogta magában, és benyitott a szobájába. Elsőnek az ágyra halmozott ruháit vette észre. A könyvei és a játékai még nem voltak kicsomagolva a dobozokból, amiből sejteni lehetett, hogy Maria sincs éppen jó kedvében.

– A mama felküldött segíteni – mondta halkan Bruno. Maria bólintott, és arra a zsákra mutatott, amelybe a zoknijait és az alsóruháit csomagolták.

– Válogasd szét és rakd be szépen a fiókos szekrénybe – intett fejével a poros tükör mellett álló ormótlan bútordarab felé.

Bruno sóhajtott és kinyitotta a zsákot, amely színültig volt fehérneművel. Egyszerre leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy belemásszon, és amikor előbújik, derüljön ki, hogy csak álom volt az egész.

– Te mit gondolsz erről, Maria? – kérdezte hosszú szünet után, mert mindig szerette és családtagnak tekintette annak ellenére, hogy a papa újra meg újra elmondta, hogy csak egy cseléd, aki ráadásul túl van fizetve.

– Miről?

– Erről – mondta úgy, mintha a világ legnyilvánvalóbb dolga lenne. – Hogy ide kellett jönnünk. Nem gondolod, hogy nagy hiba volt?

– Ezt nem az én dolgom megítélni, Bruno úrfi – mondta Maria. – Az édesanyja bizonyára elmagyarázta, hogy az édesapja munkája és...

– Unom már, hogy örökké az apám munkájáról beszélnek! – vágott közbe Bruno. – Másról se hallok tegnap óta. Hogy az apám munkája így, az apám munkája úgy... Ha a papa munkája miatt el kell költöznünk otthonról, és el kell válnom a három jó barátomtól, és nem csúszhatok le többé a lépcsőkorláton, akkor nem ártana, ha a papa is meggondolná, ér-e ennyit a munkája. Nincs igazam?

Ebben a pillanatban reccsenés hallatszott a folyosó felől. Bruno kinézett, és azt látta, hogy a mama és a papa szobájának résnyire kinyílik az ajtaja. Egy másodpercre megdermedt, és moccanni se mert. A mama még mindig lent volt, ami azt jelentette, hogy a papa van odabent, és talán mindent hallott, amit ő az imént mondott. Lélegzetvisszafojtva figyelt, és lázasan törte a fejét, vajon kijön-e, és leparancsolja-e a földszintre, hogy komolyan beszéljen a fejével.

A rés szélesebbre tágult, s megjelent benne egy alak. De nem a papa volt, hanem egy jóval fiatalabb, viszont alacsonyabb férfi. Ugyanolyan típusú, de kevésbé díszes egyenruhát viselt, és nagyon komolynak látszott. A szorosan a fejébe húzott sapka alól kitüremlő haja valószínűtlenül világosszőke volt. Egy dobozt tartott a kezében, és a lépcső felé indult vele, de amikor észrevette az őt figyelő kisfiút, megállt és tetőtől talpig végigmérte. Úgy, mintha még sosem látott volna gyereket, és nem tudná, mit kezdjen vele: falja föl, rugdossa le a lépcsőn, vagy ne törődjön vele? Végül egy aprót bólintott felé, és folytatta az útját.

– Ki volt ez? – kérdezte Bruno. A fiatalember olyan komoly képet vágott, hogy azt gondolta róla, nagyon fontos ember lehet.

– Valószínűleg az édesapja egyik beosztottja – mondta Maria, aki a fiatalembert meglátva fölegyenesedett, kihúzta magát, és összetette a kezét, mintha imádkoznék. A szemét lesütötte, mintha attól félne, hogy ha ránéz, sóbálvánnyá változik. Csak akkor lazított a tartásán, amikor a katona elment. – Majd megismerkedünk velük.

– Nem hiszem, hogy szeretni fogom – jelentette ki Bruno. – Olyan komolynak látszik.

– Az édesapja is nagyon komoly.

– Igen, de ő az apám. Az apák mindig komolyak. Mindegy, hogy zöldségkereskedők-e, vagy tanítók, vagy szakácsok – sorolta föl az általa ismert tekintélyes apákat. – És nem úgy nézett ki, mint egy apa, még ha nagyon komoly volt is.

– Tudod, mind komoly munkát végeznek itt – jegyezte meg Maria sóhajtva. – Vagy legalábbis azt hiszik. De én a te helyedben kerülném a katonákat.

– Mit lehet itt egyáltalán csinálni? – kérdezte Bruno szomorúan. – Még játszani is csak Gretellel lehet, abban pedig mi a jó? Hiszen egy Reménytelen Eset.

Megint úgy érezte, hogy mindjárt elsírja magát, de most is megálljt parancsolt a könnyeinek – Maria előtt nem akart úgy viselkedni, mint egy csecsemő. Szemét lesütve körbenézett a szobában, hátha mégis talál benne valamit, ami felkelti az érdeklődését. De nem talált semmit.

Egyszer csak észrevett az ajtóval szemközti falon egy ahhoz hasonló ablakot, mint amilyen a berlini házuk tetőterében volt. Csak ezt nem olyan magasra helyezték. Még lábujjhegyre se kell állnia ahhoz, hogy kilásson rajta.