Sarah Crossan

A SZÍV HELYE

Sarah Crossan

A SZÍV HELYE

A mű eredeti címe

Where the Heart Should Be

Copyright © 2024 by Sarah Crossan

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 615 104 043 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Aoife-nak

A szerző megjegyzése

1845 és 1861 között egymillió ember halt meg Írországban az éhség vagy az ahhoz köthető betegségek miatt, és kétmillió ember vándorolt ki az országból úgy, hogy soha nem tért vissza. Ennek közvetlen oka a burgonyatermés megsemmisülése volt, ám végső soron az élelmiszerek Írországon belüli elosztása okozta. Abban az időben Írország az Egyesült Királyság része volt, és a kormányzásával kapcsolatos minden döntést a londoni Westminsterben ülő politikusok hoztak meg. Ez a történet a képzelet műve. Egy tizenéves lányról szól, aki az ír éhínség idején élt egy képzeletbeli faluban, a Mayo megyei Ballinkeelben.

A KEZDET ÉS A VÉG

Zuhanás

Nehéz elmesélni egy szerelem,

egyszersmind egy

szétszakított nép történetét.

De ez az, ami 1846-ban történt:

Szerelembe estem,

miközben

körülöttem

minden

összeomlott.

Bűntudattal és bánattal tekintek vissza,

de legfőképp reménnyel.

Mert igaz, hogy a szerelem győz.

Az igaz szerelem még

a halállal szemben is diadalmaskodik.

És ez vezérel minket.

ELSŐ RÉSZ
1846 júliusa

A Nagy Ház

Maggie Kennedy kinyitja az ajtót,

rápillant a szutykos szoknyámra, cipőmre,

és lekever egy pofont.

– Hogy merészelsz idejönni úgy, mint egy mocskos disznó?

Hátralépek,

lesöpröm magam.

Mögötte a kutyák

vicsorogva

ugatnak, morognak.

De esik az eső,

és ha kint ácsorgok, csak

még csapzottabb leszek.

– Induláskor még tiszta volt a ruhám, Maggie. Sajnálom.

Újra ütésre emeli a kezét,

ám ehelyett a kötényébe

törli virsliujjait.

– A nevem Mrs. Kennedy, szemtelen kölyök.

És teszek rá,

hogy néztél ki reggel.

Többet így be ne tedd ide a lábad!

Hallod?

Én kockáztatom a nyakam,

ha Lord Wicken így meglát.

Bólintok.

A nyári eső

lefelé

csordogál

a

hátamon.

– Befelé!

Megragadja a karom, és

berángat a konyhába,

ami nagyobb, mint a mi egész házunk.

Még sosem jártam

a Nagy Házban.

Maggie ad egy percet, hogy mindent magamba szívjak:

a főtt sonka és a friss kenyér illatát;

a tűzhelyen négy nagy fazék rotyog,

zörög rajtuk a fedő.

A konyha közepén

hosszú asztal áll,

oldalán egy-egy paddal,

meg szekrények és polcok sora,

rajtuk üvegekben lekvár és savanyúság,

szószok, fűszerek, liszt és cukor.

Életemben nem láttam még ennyi ennivalót.

Korog a gyomrom.

Ma reggel csupán

egy kis bögre tejet ittam.

Maggie a fülemhez hajol.

– Ha egyetlen szem búzát is elveszel,

megkorbácsoltat az uraság.

Én pedig nem foglak sajnálni.

Megértetted?

Megint bólintok.

Megértettem:

ebben a házban,

illetve ezer holdon belül,

minden a földesúré,

és ha becsapjuk, meglakolunk.

Maggie a kezembe nyom egy vödröt.

– És most súrold fel az összesározott padlót.

Ha tiszta, töröld fényesre.

És kösd hátra a hajad, mint egy rendes keresztény.

A kutyák ebédje

Négykézláb súrolom a padlót,

miközben Maggie

gőzölgő húsdarabokat vagdal.

Zsíros cafatok pottyannak a kőre.

Mielőtt odaérhetnék,

a kövér, morgó kutyák

mind felhabzsolják.

Otthon karácsony óta

senki sem evett húst,

finom birkahúst,

már hat hónapja,

de itt,

a Nagy Házban

a kutyák mindennap ezt kapják.

Idegen

Ahogy a sáros úton tocsogok

hazafelé a munkából,

megpillantok egy ballagó idegent,

aki a nap felé

fordítja az arcát.

Nyurga figura.

Figyelem, ahogy                 eltűnik

a távoli sövény mögött.

Ki lehet

ez az ismeretlen

egy olyan faluban, ahol mindenkit ismerek,

és engem is mindenki ismer?

Ki ez a magas idegen,

aki a nap felé fordítja az arcát?

The Nation

Owen botladozva

közeledik az úton,

karjaiban zsákba bugyolált csalán,

fején repdesnek a fürtök.

– Aranyágyban alszanak?

Ki kellett törölnöd

a büdös seggüket?

Az öcsém tízéves,

de próbálja utánozni az idősebb fiúk

csibészes stílusát.

– Mosogatólány vagyok.

Nem mehetek ki a konyhából – magyarázom.

– Rendesen tanultál az iskolában, Owen?

Elvigyorodik.

– Olyan unalmas volt, hogy elaludtam.

De Sweeney tanító szerint zseni vagyok.

Nem sír utánad.

– Tényleg?

Owen átnyújt egy újságot,

a The Nation viharvert példányát,

a tanító ajándékát.

Sweeney úr kis korom óta

ellátott olvasnivalóval,

biztatott, hogy tanuljak,

dicsérte a memóriámat

és az eszemet,

noha

mindketten tudtuk, hogy legjobb esetben

sem leszek több cselédnél.

És így is lett.

Mégis

izgatottan lapozok,

új olvasnivalót

keresve –

egy vagy két verset.

– Azt mondta, hogy utána add oda apának.

– Tudom.

Én a verseket olvasom,

apám a politikát,

noha Sweeney úr

hetekkel a megjelenés után

adja át az újságot,

miután elolvasta

ától cettig,

elejétől a végéig.

– Miért vesződsz még mindig ezzel az egésszel,

amikor nem muszáj? – kérdezi Owen.

– Mert szeretem – válaszolom,

és máris belemerülök a világokba

és betűkbe,

amelyek elvisznek

Ballinkeelből,

nem hosszú időre,

de kicsinyre.

Owen vág egy grimaszt.

– Ez nagyon gyanús – jelenti ki.

Terjedés

Hazaérve a házhoz,

az öcsém ledobja a csalánt az udvaron,

és bekiabál anyának: – Kész a vacsora?

Anya ruhát mos egy vödörben,

egy sámlin ülve a tölgyfa alatt.

– Egy cseléd, az kéne neki – mondja.

Az eső, ami kora reggel

olyan hevesen zuhogott,

délutánra egyszerre elállt,

helyette enyhe,

nyári szellő fúj,

a tenger sóját hozva magával.

A tölgyfalevelek táncot járnak anyám fölött.

– Hogy boldogultál odafent? – tudakolja.

– Maggie Kennedy egy igazi boszorkány.

– Azt meghiszem – helyesel.

Owen csípőre tett kézzel

végignéz kicsiny parcellánkon,

apa

a közepén,

lehajtott fejjel,

vizsgálja a veteményt.

– Mit csinál az öreg? – kérdezi.

Az apám korántsem öregember.

Csak harmincöt éves.

De néha szeretnék gondoskodni róla.

Gondoskodni mindannyiukról.

– Apádnak megvan a maga gondja, Owen.

Eredj, mosd meg a kezed! – szól rá anya.

Owen elviharzik.

– Azt mondják, a fertőzés

az egész országra kiterjed.

Antrimtől Waterfordig

és fel egészen Clare-ig.

Megöli az aggodalom – suttogja anya.

– Mint mindannyiunkat – bólintok.

Mrs. Margaret Kennedy

A levesét szürcsölve

apa így szól: – Ha az a szajha még egyszer megüt,

ásóval megyek rá, mondd meg neki.

Nem tűröm, hogy bárki kezet emeljen a gyerekeimre.

Amúgy meg kinek képzeli magát?

Ismertem őt gyerekkoromban, Nell.

A férje részeges volt, és ferde hajlamú.

Anya megdöbbenést színlel: – Hallgass, Michael!

– Nem hallgatok. Ez az igazság.

És nem leszek szívbajos emlékeztetni

Mrs. Margaret Kennedyt,

Seamus Kennedy feleségét,

hogy pontosan honnan is jön,

és hová kerülhet, ha nem vigyáz.

Anya elmosolyodik. – Ne légy ilyen szigorú, Michael,

szegény asszony elvesztette a fiát.

Apa rábámul. – Mikor? Mikor vesztette el a fiát?

Ezt én sem tudtam.

Owen egész arca a tálban.

Most hirtelen előbukkan.

– Tavaly elment Amerikába,

és itt hagyta egyedül.

– Azt hittem, úgy érted, hogy meghalt, Mary.

Apa nevet.

– Hát neki olyan, mintha meghalt volna.

Soha többé nem fogja látni.

Anya Owenre néz,

az egyetlen fiára.

– Ez szomorú – mondom.

Apa rám mutat.

– Szomorú majd Maggie lesz, ha még egyszer

akár egy ujjal is hozzád nyúl.