Sz. Lukács Imre

Szülém mégis utazik

Szerkesztő:

Lukács Krisztián Zoltán

Borító:

Szentiványi Péter

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2022

ISBN: 978-615-6381-12-5

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

1.

Szülémhez utazom.

Hátradőlök a vonat étkezőkocsijában. A szokványos utazásból kiszakít a fekete, félrekoptatott cipőd.

Megismerlek, Rézpiku. A szegénység rekvizitumaiból menekülők könnyen egymásra találunk. A cselédházak földpadlóinak szagát hordozzuk, a Hatház, a Gyepszél bélyegeit, ahol meztelenül és puffadt hassal temettük el az ifjúságunkat.

Cselédek voltunk, proletárok, falurosszák és semmitlenek. Sohasem tudtunk elutazni. A közös múltban vonatra vártunk.

A ruhád fekete, gyűrődő. Oldalt ülsz, nem veszel észre. Előtted egy üveg konyak.

Mozdulataid izgatnak, a gesztusaid. Az inged nyitva. Boldognak látszol, mámorosnak. Magabiztosan töltöl és iszogatol. A poharat vigyázva fogod, két ujjad az üvegtől messzire eláll.

Cigarettázol. Gesztusaid szélesednek.

A robogó vonatból mosolygós a világ.

A boldogság egyetlen járata ez, a nincsteleneknek indították. Első és utolsó lehetőségünk. Az ital könnyen meghozza nekünk a sohasemvolt gyerekszobákat, ellágyulunk a harag helyett. A képzelet játszik velem, elém ülteti gyerekkoromat, Kacsát, Gajmóst, Stukát, Bugyi Böskét, a földhöz simult szülikémet, darabos nagyapámat, szüleimet és testvéreimet; Ibit, Esztit, Gyulát és Etát, akik megmaradtak az anyám rakta fészekből. Úgy tűnik, egy kocsiban haladunk, ismét együtt vagyunk, mint régen.

Az ábránd eloszlik.

Rézpiku, iszol újra, elégedetten eltörlöd a szád. Gyilkolod magad. Bután mosolyogsz. Már nem igaziak a mozdulataid, leöblít a mámor. Áttöltöd sörösüvegbe a maradékot, báván imbolyogsz, feltűnt a megálló.

A szegénység stációin robogunk.

2.

Nézem a szülémet az öreg házban.

Fekete kendő, fehér haj, használt kéz, kék erek.

Ablakunkon a nap. Sokáig nem nézett be hozzánk. Nádtetős házunk szemein tintakék csomagolópapír csüngött, elrejtette cibere-reggelinket, kukoricamálé-ebédünket, görhe-vacsoránkat.

A földre csurgatott nyolcasokra emlékszem. A kerek kályhánk narancsvörösére, a marhaganék csípős szagára, a lopott fák, a csupasz ízékek lobogására. Sámlira kucoroghattam, és a pattogó tűz elvezetett illúzióországba.

A lelógó petróleumlámpa foglya voltam, az ezeréves viselt göncök és a savanyú szagú szegények reménye.

Én:

Jó lenne megtalálni a szülőházat a Gyepszélen.

Anyám:

Hiába keresnéd, nincsen.

Én:

Újra kezdenéd még a szerelmet? A nászajándék nélküli házasságot, magad szánalmas feláldozását? Boldogságvárásaid?

Anyám:

Nem tudom. Még sohasem gondoltam erre.

Én:

Szétporcióztad erődet, lemondásokba menekültél. A ritka ünnepeken sem szeretted a jobb és laktatós falatokat.

Anyám:

Nem jutott.

Én:

Hat testvéremet felfalta a szegénység. Sohasem álmodhattak tágas otthonokról. Emelkedik az életünk, messzibbre látunk, szűkül a világ. Távolinak tűnik a múltunk.

Anyám:

Olyan, mintha tegnap lett volna.

Én:

Nehezen idézem már a gyephantot, a földbe ásott gödröt, a vékony horogfákat, a rárakott keresztágakat, a napraforgószárral védett hajlékot. A törpe kenyérsütögető kemencét. Élet volt az?

Anyám:

Az én életem.

Én:

És a költözködéseink: Porcsiny utca, Gyepszél, Újosztás, Porcsiny utca, Zádor utca és végül ez az öreg ház.

A Porcsiny utca mályvafüvei elrejtettek, a libalegeltetések, a cigányvölgyi csavargások, a játék, haza nélküli ország, hosszú fürdések a Gödrök köz kubikmélyüléseiben, a koncsorgások. Hányfelé vitt onnan az út? Számolni se tudnám.

Anyám:

Megmaradtál, és megtartottalak.

Én:

Mosolyod nem láttam, dalolni sohasem hallottalak.

Anyám:

Nem nótafának születtem.

Én:

A jegyrendszeres időkben egy ruhád volt. Amikor elkelt a Porcsiny utcai hajlék, Szentpéteri Ferus elszedte adóba, az örökség egyetlen pár selyemharisnyára futotta. Megváltott-e téged a szocializmus?

Anyám:

Engem nem lehetett megváltani.

Én:

Nálunk bosszankodol. Fáj, hogy a földre ejtett kenyérkéket nem csókolgatjuk, félrelökjük húsos fazekainktól. Hamar búcsúzkodol, pedig maradni szeretnél. Csak vendég vagy otthonunkban, a fényes parketták vakítják okuláréd, bútoraink hidegek, zárt, idegen a lakásunk. Nyomaszt saját alkalmazkodásod.

Riaszt a kényelmesebb életünk. Összegyűjtőd a játékok közé szóródott fémpénzeket. A maradékot eszegeted. És nem tudsz tíz percig pihenni.

Anyám:

Mit csináljak? Ilyen vagyok.

Én:

Miért feszengsz a széken? Aggodalommal nyúlsz a gázhoz, félelemmel. Lábujjhegyen jársz. Légy végre már otthon, használd a hazádat!

Anyám:

A kedvetekre tennék bármit a világon, de nem tudom, hogyan.

Én:

Elhagyjuk a sohasemlesz szegénységet. Te is élvezd!

Anyám:

És messziről küldjük szeretetünket. Látogatásaim sem sikerülnek, zavar más életed, feszélyez tanultságod, hiába tudom, hogy szeretsz. Már nem vagy rám utalva. Mégis utaztatom szegényes csomagjaimat, tőlem csak ez telik. Ne hidd, hogy az öregség csak szomorúság, s meghalni olyan nehéz! Értelmes élet jutott részemül, értetek szolgáltam. Vénségemre mégis egyedül maradtam.

A gyerekekért nem járt kitüntetés, jutalom, a mi korunkban nem nyújtottak ezt-amazt. Nagy karéja nőtt a gondnak, s örökké aggódtam. Tizenegy kölyköt világra hozni? Sorscsapás! Mi maradt meg nekem az életetekből? Az emlék. Kifosztott vagyok. Gyönyörű unokáimban, a rájuk szórt szeretetben a hűségjutalmam.

Én:

Minek panaszkodsz?! Úgy jobb?

Anyám:

Nincs fájdalmam. Soknak vastagra sikerül, kastélyt emel, funkciókat halmoz. Egy a vége, kétméteres odú a föld alatt. Nehezen hal meg, mert kétszer pusztul, fáj itthagynia a tollasodást. Én folytatódom, ahányan megmaradtatok, annyi az életem.

Én:

Miket nem mondsz? Még sokáig élhetsz. A nyugdíjat is megszolgáltad.

Anyám:

Rakosgatom a pénzecskémet, legyen miből temessetek! Ne hirtelenkedjétek el, gond ne nőjön a szemfedőmön! Nem dúskálok a javakban, a kicsit becsülöm. Adogatom a krajcárjaimat az unokáimnak, a magány és vénség könnyebb így. Az ajtóm tárva. Sezlont, szőnyeget, függönyt vásároltam az öreg házba, tudjatok pihenni, ne forduljatok azonnal vissza!

Én:

Pihenésre itt nincs idő.

Anyám:

Rohangásztok, hajszoljátok a jómódot. Betegségekre panaszkodtok, a szívetekre, a fejetekre. A törtetés elfogyaszt benneteket.

Én:

Ugyan.

Anyám:

Kitartottam mostohád oldalán, de túlontúl sohasem szerettem. Akkor már öten kapaszkodtatok a szoknyámba.

Én:

Vele se volt vágyálom.

Anyám:

Mit számított a vágy? Élni kellett, megtartani titeket. Mostohádtól féltem, hamar járós keze alázatba tört, rettegésbe. Loptam a háta mögött, eladogattam silányságainkat, hogy több zsíros kenyér, lekváros cipó jusson!

Jut már az ajándékaitokból, ha mind el kéne viselnem a cifra, alig használt holmikat, örök életű maradnék.

Én:

Féltünk mi is az öregtől.

Anyám:

Hamar elhagytátok ezt a fészket. Ritkán kopogtattok. A megtörténtekért ne duzzogjatok!

3.

Én:

Beszélj a legrosszabbról!

Anyám:

A reményeim vagytok, hiába pusztít köztetek az ital, a veszekedés. Messzire élsz, még sincs nap, hogy ne látnálak, és nincs óra, hogy ne gondolnék rád. A jó álom képedet mutatja, s reggel indulok a postaládához, mert a leveled érkezik.

A kezed írását megcsókolom, valamennyit őrzöm, és kívülről tudom, nem vagyok olyan buta, mint amilyennek kinézek. A cipőkopogásod megismerem.

Semmi szégyenkeznivalóm nincsen, mindig a munkám, eszem után éltem, a ravasz hízelkedők piruljanak, akiknek a másé ingyen kellett. Az anyáknak gyorsabb a szíve. Mit számítok már, ha egyenesbe jutottatok? Érkeznek az unokáim, nyakamba ugranak, segítenek a víz húzásában, boltba szaladnak, számomra ez a világ, se több, se kevesebb. A szeretetet így kapom vissza. A jóság a legjobb befektetés.

Gyertek sűrűbben, ne hanyagoljatok el, akkor már hiába jönnétek, ha késő!

Én:

Arról beszélj, amit kérdeztem!

Anyám:

Könyöködben a tudomány. Emlékezzél!

Én:

A te életed volt!

Anyám:

Napszámba jártam, urasághoz, nagygazdához, elszegődtem szolgálónak, szobalánynak.

Házasság után reménykedtünk, édesapád eltolhatta kubikostalicskáját messzire a kenyérért. Senki se okosított fel az életre, mégis tudtam, kenyéren és vízen is folytatóim támadnak.

Változott a sorsom, könnyebben kerestem a pénzt! Cserébe a házasságomat adtam.

Mostohaapád lett. Kitette a három bádogbögrét a kamra elébe, zsírral, liszttel és krumplival. Abból terítettem reggelire, ebédre, vacsorára. Bő volt a ruhám, mindent eltakart.

Én:

Ez így nem jó! Meséld el inkább!

Anyám:

Nem akarok azokra az időkre gondolni, elborul tőle a napom. Az agyam meg ritkul, nem vagyok nagy ész, sok iskolám sincs, csak nektek hajtogatom, hogy tanuljatok.

Én:

Mindenre emlékszel?

Anyám:

Felejteni segíts, ne emlékezni! Tanult ember vagy, a legöregebb fiam, beléd kapaszkodom. Mit csináljak, hogy ne legyen múltam?

Ugye megtanítasz felejteni?

Én:

Elkezdhetjük.

Anyám:

Mondd meg azt is, miért nem tudtunk mi sohasem nevetni?

Én:

Jó. Megpróbálom.

4.

(Közjáték)

Napszámban

Nagyon vártuk a tavaszt. Szülémmel kajtattunk kenyérért.

A főszolgabíró úr hetykén igazította meg monokliját.

- Búza kellene újig?

- Igenis, tekintetes főszolgabíró úr. Aprók a gyerekek, liszt meg nincs egy sütetnyi se - mondta anyám.

A hatalom kényelmesen szivarozott, lábát keresztbe rakta, fekete csizmája vakított. Félszegen álltunk előtte. Szülém zsebkendőjét gyűrögette.

- Nincs lisztjük?

- Egy sütetnyi se.

- Hajtsa ki a kölykeit a mezőre, legeljenek!

Szótlanul mentünk haza. Anyám levette kendőjét, végigsimított kontyba kötött haján. Sóhajtott. Felgyűrte karján a ruhát, előkereste a mosóteknőt.

- Kisfiam, szaladj el a mosnivalóért!

Egy elhasznált bőröndben cipeltem a szennyest. Félredőltem menés közben, lábam szárát horzsolta a teher.

- Nehéz?

- Nem. Bírom én, akár pénzt is kereshetek.

- Nekünk se sikeredik, pedig apád kubikol érte.

- Tomajon tisztítják a krumplit.

Anyám abbahagyta a mosást, kezével a teknő szélének támaszkodott. Szemét rám emelte.

- Napszámba? Hiszen még gyerek vagy.

Virradáskor fogtam édesapám tarisznyáját, meleg, béléses kucsmáját, és mezítláb vágtam a határnak. Sokan igyekeztünk az uradalomba. Bokámig ért a tarisznya, benne darabka kenyér, kis üveg tej.

A pallér megmagyarázta, melyik krumplihegyet kell csírázni, hová dobáljuk a tisztítottakat. Nekifogtunk. A lányok nevetgéltek, viháncoltak, néha a szálas krumplit is a tisztákhoz lökték.

Hátunk mögött állt a hajcsár. Nézegette a lányokat.

- Ki lökte oda? - ordított dühösen.

Nehéz csend lett. Járt a kezünk szaporán, lesütöttük a szemünket, és féltünk. Istentelenül nagy úr volt a pallér.

- Ki tette?

Bugyi Böskéhez lépett, tenyerébe fogta az állát, kicsit felemelte, és hosszan nézett a szemébe.

- Te?

- Nem. Nem én.

- Hazudsz, kis rüfke! - és megmarkolta melletlen mellét.

- Nem hazudok - remegett a lány hangja.

- Hazudtok ti valamennyien. - Tenyerével rácsapott a lány farára. Nem vette el a kezét.

Lángolt az arcunk. Merészen a hajcsár elé léptem.

- Én voltam.

A nagy, magas ember erős keze már a combja mellett csüngött.

- Biztos?

- Biztos.

- Az anyád taknyos istenit! - Közelebb lépett, és zsupsz! Messzi repült a kucsma. - Hazatakarodj innét!

Otthon nagyon elfogott a keserűség, mégis még pityergés nélkül mondtam:

- Kitelt a napszám, édesanyám.

Keserű csillagok

Közeledett a front, német tankok jöttek a faluba. Elhallatszott a Porcsiny utcáig zörejük. Az eperfák alatt ültünk.

- Tigrisek - mondta Stuka -, nagyobbak a házaknál.

- Láttad?

- Nem, de nagyobbak.

- Megnézzük?

Futottunk az állomásig. Zúgott a környék, a harckocsik a fák közé álltak.

- Tudok cseresznyét a közelben - súgta Stuka. - Szép pirosat.

A Vénkertben keskeny út vitt a táblák között. Cseresznye alig termett.

- És ha nincs? - bátortalankodtam.

- Van.

- Még sohasem ettem.

- Most ehetsz dögivel.

Lépésről lépésre idegesebb lettem, rémülten kapkodtam a lábam, inamba szállt a bátorság.

- Forduljunk vissza - mondtam.

- Azt nem. Félsz? - kérdezte.

- Félek.

- Én nem.

- Nem is igaz - kiáltottam.

Stuka leült a fűverte úton, mellére fonta a kezét.

- Látod, hogy nem félek? A fáról lelegelem az egészet.

- Nekem csak egy szem kell.

Gatyaszárba dugtuk az inget, szétnéztünk, és beugrottunk a gyümölcsfák közé. Téptük a ropogós cseresznyét.

- Az ingedbe tedd!

Zajt hallottunk. Vadul futottunk, kezünket a hasunkra szorítottuk, ne szórjuk szét a zsákmányt. A fák alá menekültünk.

- Már jöhetnek - lihegte Stuka -, fújhatnak a fenekünkbe.

- Halt! - kiáltott ránk a német őrszem.

Közelebb lépett, géppisztolyát markolta. Ijedten szorítottuk hasunkra a kezünket.

- Most mi lesz? - reszkettem.

- Megmondja.

Féltem, a fegyverre bámultam. Megnyirkosodott a testem. A katona bal kezével mutogatott, rángatta a zubbonyát.

- A cseresznyét akarja.

- Éhes? Adjunk neki - hebegtem.

Előszedegettük a gatya korca fölül. Kínáltuk. A fegyveres a földre mutogatott.

- Lefeküdjünk? - pityeregtem.

- A fenét! A szajrét tegyük le.

- Soha többet nem lopunk - suttogtam halálra váltan.

A katona közelebb lépett, lehajolt, és bekapott egy szemet. Elhúzta a száját.

- Fene a bélibe, válogatós - szólt halkan Stuka.

- Akkor minek vette el?

A harcos ránk rivallt, lábával dühösen toppantott. Hazáig szaladtunk, lihegve rogytunk az eperfa alá.

Stuka kotorászott az ingében, de nem talált egy szem cseresznyét sem.

- Megkóstoltad?

- Nem - válaszoltam.

- Pedig az édesebbet szedtem.

Csillagok őrködtek felettünk.

Három rohamsisak

Sóért, cukorért álltunk sorban a piactéren. Az első lövedék a templom mellett kicsavart egy fát. Elnéptelenedett a falu.

- Megérkeztek - mondta nagyapám.

Párnákat és dunyhát vittünk a pincébe. Az utcán apró szekerek zörögtek, kozákok vonultak.

A piactéren feltörtek néhány üzletet, hordták az árut. Rézpiku három bokszert, zsebceruzát, cukrot, Stuka lekvárt, szíjostort szerzett, én gyertyákat és gyertyatartókat. Dicsőségesen alkudoztunk, csereberéltünk és összeverekedtünk.

A Vásártéren rengeteg ló, kocsi várakozott. Odamerészkedtünk.

- Az a kis fekete konyi megfelelne.

- Nekem a sárga, az ni.

- Mit csavarogtok itt? - kérdezte az egyik egyenruhás magyarul. - Mit akartok?

- Lovagolni.

- Lovagolni? - nevetett jóízűen. - Ha visszatérek, nektek adom a lovakat.

- A Porcsiny utcába hozzad!

Erdei Micu vágtatott hozzánk.

- Lovat fogtam a sarkon, de ne nyúljatok hozzá!

Apró, agyonra nyűtt pára táplálkozott a gyér füvön. Biztatgattuk, hajtottuk, de nem ment. Reggelre hűlt helye lett, kimérték pörköltnek.

A kiégett német tankokban kutattunk. Három rohamsisakkal, győzelmi mámorban üvöltöztünk. Micunak semmi se jutott, hangosan bőgött. Később vigyorogva dobott elénk egy gránátot. Megijedtünk.

- Nem jó, kipróbáltam.

Diadalmasan faképnél hagyott minket. Robbanást hallottunk. A Micuék kapujában többen álltak, sírtak, jajveszékeltek az asszonyok. Nem engedtek be az udvarra.

Micut hordágyon vitték, letakarva.

- A kezét szakította le. Elvérzik. Az apja is odamaradt a fronton - mondta nagyapám, és alaposan megvert. - Adok nektek háborúsdit! Rövidesen megenyhült, meghúzta a fülemet.

- Megyünk a földre.

- Nincs is.

- Mától kezdve lesz.

Görhét dugtam a zsebembe, trappoltam nagyapám és szülikém után, a tomaji uradalomba. Fényes szellők kapkodtak ruhánkba.

Az öreg kézfejével megtörölte a száját, végignézett a határban.

- Itt a földünk - jelentette ki komolyan.

Bakancsával belerugdosott, nézegette a színét, morzsolgatta az ujjai között.

Bőven terem.

Odébb tolongott az egész falu. Rézpiku, Kakas, Stuka, Kacsa is. Kis asztalt hoztak, olvasták a neveket, kinek hány hold föld jár. És mérték. Az embereknek fényesen csillogott a szemük. Nagyapám levette a kucsmáját. Karókat vert a földbe, tintaceruzát halászott elő zsebéből, ákom-bákom betűkkel ráírta a nevét.

Számolta a lépéseket a másik karóig.

- Tegyél a zsebedbe, hazavisszük!

- Senki se veheti el tőlünk? - kérdeztem.

- Még a magasságos atyaúristen se - mondta nagyapám. - Ez már a miénk, mindörökre. Fuccs az uraknak, befogják a pofájukat.

- És ha nem? - óvatoskodott szülikém. - A háború még tart.

- Akkor beletojunk. Az lenne az igazi.

Néhányan ásóval estek a földnek. Egy kimustrált lovacska is erőlködött, meg egy tehén. Mezítlábas, szakadozott gúnyájú emberek szaladgáltak fejszékkel, karókkal.

- A földhöz ló is kell - súgta szülikém -, de nekünk még sohasem volt.

Otthon kiürítettem a zsebemet. Az asztalt körülálltuk.