A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

R. Louis Stevenson:

The Strange Case of Dr. Jekyll and Mr. Hyde

First published by Longmans, Green & Co., 1886, London

Fordította: Illés Róbert

Hungarian translation © Illés Róbert 2017, 2023

© Trubadúr Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő Takács M. József

Borítóterv: Szabó Levente

ISBN 978-963-656-049-2

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Az ajtó története

Hajsza Hyde után

Dr. Jekyll nyugodt

A Carew-gyilkosság

A furcsa levél

Dr. Lanyon megmagyarázhatatlan esete

Incidens az ablaknál

Az utolsó éjszaka

Dr. Lanyon beszámolója

Henry Jekyll részletes vallomása az ügyről

A Trubadúr Kiadó  e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is:

AZ AJTÓ TÖRTÉNETE

Utterson ügyvéd szigorú úriember volt, aki minden körülmények között megőrizte komolyságát, mosoly árnyéka sosem vetült arcára, társalgás közben rideg és kimért maradt, érzelmek tekintetében pedig visszafogott – magas, sovány testalkata érdektelen és bánatos ember benyomását keltette, mindezek ellenére volt benne valami szerethető. Baráti összejöveteleken, jobb borok hatására felragyogott a tekintetében valami mélységesen emberi, ami szavaiban sosem tükröződött, de nemcsak ezekben a vacsora utáni szótlan és ihletett pillanatokban nyilvánult meg, hanem gyakorta és jóval beszédesebben a cselekedeteiben. Önmagát is kemény kézzel fogta: amikor egyedül volt, gint ivott, hogy így ölje ki magából a jó évjáratú borok szeretetét, és bár kedvelte a színházat, húsz éve nem lépte át a küszöbét egynek sem. Ugyanakkor rendkívüli türelemmel viseltetett mások iránt, néha szinte irigykedve ámult a gaztettek mögött felsejlő megszállottság kényszerítő erején, és a legszélsőségesebb esetekben is inkább segíteni akart, semmint ítélkezni.

– Hajlok Káin eretnekségére – jegyezte meg nemegyszer. – Hagyom, hogy mindenki a maga módján jusson pokolra.

Személyiségéből adódóan sokszor hozta úgy a sors, hogy ő volt az utolsó tisztességes ismerős, aki jó tanáccsal szolgált a kárhozat útjára lépett embereknek. Ilyen alkalmakkor, amikor ezek a bajba jutott lelkek felkeresték, viselkedése szemernyit sem változott.

Ez kétségkívül nem esett nehezére, mivel Utterson sosem mutatta ki nyíltan az érzelmeit, és úgy tűnt, még barátságokat is hasonlóan, minden előítélettől mentesen köt. Az alázatos ember jellemzője, hogy baráti körét elfogadja olyannak, ahogyan azt készen kapja az élettől – az ügyvéd pontosan így állt ehhez a kérdéshez. Barátai vagy a rokonai, vagy a legrégebbi ismerősei közül kerültek ki, ragaszkodása, akárcsak a borostyán, egyre nőtt az idő múlásával, tárgyától függetlenül. Minden kétséget kizáróan efféle kötelék fűzte Richard Enfieldhez, távoli rokonához is, aki a város jól ismert polgárának számított. Sokak számára megfejthetetlen volt, mit láthat ez a két ember egymásban, vagy milyen közös témáik lehetnek. Akik vasárnapi sétáik során összefutottak velük, arról számoltak be, hogy szótlanul baktattak egymás mellett, láthatóan unatkoztak, és őszinte megkönnyebbüléssel nyugtázták egy-egy ismerős felbukkanását. Mindezek ellenére a két férfi a legnagyobb becsben tartotta ezeket az alkalmakat, egyenesen a hét fénypontját jelentették mindkettőjük számára, és nemcsak más élvezetek elébe helyezték, de még az üzleti ügyeknél is előbbre valónak tekintették őket.

Az egyik ilyen séta alkalmával útjuk egy mellékutcába vezetett London egyik forgalmas negyedében. Szűk, nyugalmasnak mondott utcácska volt, bár hétköznapokon csak úgy nyüzsgött benne az élet. Lakói tehetősek voltak, de úgy tűnt, még ennél is többre vágynak, ezért kacéran közszemlére tették, mi mindenre költik bevételeik fölöslegét. A kirakatok hívogatóan sorakoztak egymás mellett, mint megannyi mosolygó elárusítólány. Még vasárnap is, amikor pedig az utca elrejtette gazdagon díszített bájait, és alig akadtak benne járókelők, úgy ragyogott ki kopottas környezetéből, mint fáklya az erdőből – frissen festett zsalugáterei, fényesített rézkilincsei, valamint általános tisztasága és színpompája azonnal megragadta a járókelők figyelmét, és elégedettséggel töltötte el őket.

Az utca keleti oldalán, két házzal a sarok előtt egy udvar bejárata törte meg az üzletek vonalát, és felnézve az ember egy baljós épület utcára türemkedő oromzatát pillantotta meg. A kétszintes, ablak nélküli ház alsó szintjén mindössze egy ajtó volt, fölötte, az elszíneződött falon pedig csupán a vak homlokzat, és minden részlete hosszan tartó elhanyagoltságról árulkodott. A mocskos, lepattogzott festésű ajtón sem csengő, sem kopogtató nem volt. Rendszerint csavargók húzódtak be a kapualjba, gyufájukat az ajtó deszkáin gyújtották meg, gyerekek játszottak boltosat a lépcsőkön, iskolásfiúk farigcsálták késükkel a dombormintázatot – és emberemlékezet óta senki sem űzte el ezeket a hívatlan látogatókat, vagy javította ki, amit megrongáltak.

Enfield és az ügyvéd az utca másik oldalán bandukoltak, de amikor egy vonalba értek a bejárattal, előbbi felemelte sétapálcáját, és az épületre mutatott.

– Felfigyelt már valaha arra az ajtóra? – kérdezte, mire barátja igenlően bólintott. – Mindig egy felettébb különös történet jut eszembe róla.

– Valóban? – nézett rá Utterson enyhe kíváncsisággal. – Miféle történet?

– Nos, a történet így szól – felelte Enfield. – Éppen valahonnan a világ végéről tartottam hazafelé hajnali háromkor, egy sötét téli napon, és utam egy olyan városrészen vezetett keresztül, ahol szó szerint semmi látnivaló nem akadt, a lámpákat leszámítva. Egyik utca következett a másik után, az összes lakó aludt, minden utca ki volt világítva, mintha körmenetre készülnének, miközben üresen tátongtak, mint egy templom, én pedig a fülemet hegyezve egyre jobban örültem volna, ha felbukkan egy rendőr. Egyszerre két alakot pillantottam meg: egy alacsony férfit, aki jó tempóban haladt kelet felé, és egy nyolc-tíz éves forma kislányt, aki az egyik keresztutcából közeledett lélekszakadva. Útjuk éppen az utcasarkon keresztezte egymást, és ekkor következett a jelenet borzalmas része, a férfi ugyanis le sem lassítva megtaposta a gyermeket, majd otthagyta a sikoltozó kislányt a földön. Semmiségnek hangzik, de pokoli látvány volt. Az a férfi nem is úgy viselkedett, mint egy ember, hanem mint valami gonosz démon. Felkiáltottam, meggyorsítottam a lépteimet, grabancon ragadtam a gazembert, és visszavittem az utcasarokra, ahol addigra kisebb csődület gyűlt a zokogó kislány köré. A férfi végig hűvös maradt, és nem tanúsított ellenállást, de olyan ocsmány pillantást vetett rám, hogy kirázott tőle a hideg. Az összegyűltekről kiderült, hogy a lány családja, és hamarosan az orvos is megjelent, akiért a lányt eredetileg küldték. A doktor megállapította, hogy a gyermeknek nem esett különösebb baja az ijedtségen kívül, és azt gondolhatnánk, hogy ezzel vége is a történetnek. De volt egy különös körülmény. Az első pillanattól fogva ellenszenvet éreztem a férfi iránt. Akárcsak a kislány családja, ám ez érthető. Az orvos viselkedése azonban megdöbbentett. Tipikus, jellegtelen gyógyszerész volt, meghatározhatatlan életkorú figura erős edinburgh-i kiejtéssel, akibe nagyjából annyi érzelem szorult, mint egy skót dudába. De őt is ugyanaz az indulat kerítette hatalmába, ami bennünket: minden alkalommal, amikor a foglyomra nézett, láttam rajta, hogy elsápad a dühtől, és legszívesebben megölné. Tudtam, mi jár a fejében, ahogyan ő is olvasott az enyémben. Mivel a gyilkosság nem jöhetett szóba, megtettük az egyetlen dolgot, ami eszünkbe jutott. Közöltük a férfival, hogy akkora botrányt csapunk, hogy egész London zengeni fog tőle. Gondoskodunk róla, hogy minden barátját és hitelét elveszítse ebben a városban. Miközben ezt indulatosan a fejére olvastuk, minden igyekezetünkkel próbáltuk távol tartani az asszonyokat, akik úgy viselkedtek, mint a megvadult hárpiák. Soha nem láttam még ennyi gyűlölködő arcot egy rakáson, és indulatuk mind erre az alakra irányult, aki bár megijedt, láttam rajta, mégis sötét, gúnyos hűvösséggel méregetett bennünket, mintha maga a sátán volna. „Ha tőkét akarnak kovácsolni ebből a véletlen balesetből, akkor természetesen tehetetlen vagyok – mondta. – Minden úriember el akarja kerülni a botrányt. Nevezzék meg az összeget.” Nem kevesebb mint száz font bánatpénzt követeltünk tőle a család számára. Látszott rajta, hogy legszívesebben faképnél hagyna bennünket, de volt valami fenyegető abban, ahogy körülvettük, ezért végül beadta a derekát. Ezután következett a pénz előteremtése, és mit gondol, hová vezetett bennünket? Ehhez az ajtóhoz. Előkapott egy kulcsot, bement, majd szinte azonnal visszatért tíz aranyfonttal, valamint egy csekkel, amely a Coutts bankban volt beváltható. Nem árulhatom el, kinek az aláírása szerepelt a csekken, noha ez a történet egyik csattanója, legyen elég annyi, hogy nagyon jól ismert, az újságokban gyakran előforduló névről van szó. Tekintélyes summáról volt szó, de az aláírás ennél nagyobb összegre is garanciát jelentett volna, már ha valódi. Bátorkodtam felhívni az illető figyelmét arra, hogy gyanúsnak tűnik az egész eljárás, elvégre ki az, aki hajnali négykor besétál egy alagsori ajtón, majd perceken belül visszatér egy másik ember szignójával ellátott, száz fontra szóló csekkel? Ő azonban ugyanazzal a gúnyos mosollyal fogadta megjegyzésemet. „Nyugodjon meg – mondta. – Megvárom magukkal együtt, amíg kinyit a bank, és saját kezűleg váltom be a csekket.” Így hát felkerekedtünk négyen: az orvos, a kislány apja, ez az alak, valamint jómagam, és a lakásomban töltöttük az éjszaka hátralévő részét, reggeli után pedig felkerestük a bankot. Én nyújtottam át a csekket a pénztárosnak, és mint mondtam, minden okom megvolt azt feltételezni, hogy hamisítvánnyal van dolgunk. De nem. A csekk eredeti volt.

– Ugyan! – hitetlenkedett Utterson.

– Látom, hogy ön is ugyanazt gondolja, mint én – folytatta Enfield. – Igen, csúnya ügy. Az a férfi igazán visszataszító alak volt, akivel senki nem vállalna közösséget, a csekk aláírója viszont a társadalom krémjéhez tartozó, nevezetes személy, sőt mi több, akárcsak ön, leginkább jótékonykodásáról vált ismertté. Zsarolás, nem tudok másra gondolni. Egy becsületes ember így fizet meg egy ifjúkori ballépésért. Azóta csak úgy hívom ezt az épületet, hogy a Zsarolás Háza. De még ez sem ad magyarázatot a történtekre, távolról sem – tette hozzá elmerengve.

Merengéséből Utterson váratlan kérdése zökkentette ki:

– És azt nem tudja, hogy a csekk kiállítója itt lakik-e?

– Az lenne a logikus, nem igaz? – felelte Enfield. – De történetesen tudom az illető címét, valamilyen téren lakik.

– És soha nem kérdezte erről a helyről? – tudakolta Utterson.

– Nem, annál tapintatosabb vagyok – válaszolta Enfield. – Nagyon óvatosan bánok a kérdésekkel: túlságosan hasonlítanak az ítélkezésre. Feltenni egy kérdést olyan, mint elhajítani egy követ. Az ember nyugodtan üldögél egy dombtetőn, a kő meg csak görög tovább, eltalál másokat, aztán egyszer csak fejbe kólint egy kedves, jóravaló figurát, akire sosem gondoltunk volna, és a családjának végül nevet kell változtatnia. Nem, uram, van egy szabályom: minél furább valami, annál kevesebbet kérdezek.

– Remek szabály – mondta az ügyvéd.

– De a magam szakállára azért vizsgálódtam egy keveset – folytatta Enfield. – Ez az épület alig hasonlít valódi házra. Nincs másik bejárata, és senki nem használja ezt az ajtót, csak nagy ritkán a már említett alak. Az emeleten van három, udvarra néző ablak, alul viszont egy sem. Az ablakok mindig csukva vannak, de tiszták. A kémény pedig általában füstöl, tehát valaki biztosan él itt. Mégsem lehetek teljesen biztos a dolgomban, mert itt olyan szorosan állnak egymás mellett az épületek, hogy nehéz eldönteni, hol kezdődik az egyik, és hol ér véget a másik.

A két férfi egy ideig szótlanul lépkedett tovább, majd Utterson törte meg a csöndet:

– Enfield, ez igazán jó szabály.

– Igen, magam is úgy gondolom – felelte Enfield.

– Mindazonáltal van valami, amit szeretnék megkérdezni – folytatta az ügyvéd. – Elárulná, hogy hívják azt a férfit, aki megtaposta a kislányt?

– Nem látom okát, miért ne tehetném – mondta Enfield. – A neve Hyde.

– Hmm – hümmögött Utterson. – Hogy néz ki ez az alak?

– Nem könnyű személyleírást adni róla. Ránézésre rögtön az az ember benyomása, hogy valami nincs rendben vele, van benne valami visszataszító és utálatos. Sosem találkoztam még senkivel, aki ilyen undort váltott volna ki belőlem, de nem tudnám megmondani, hogy miért. Van benne valami torz, mint egy nyomorékban, mégsem lehet egyértelműen eldönteni, mi nem stimmel vele kapcsolatban. Rendkívül szokatlan a külseje, ugyanakkor nem tudok semmi rendkívülit megnevezni rajta. Nem, uram, képtelen vagyok személyleírást adni róla. És nem azért, mert cserbenhagyott a memóriám, úgy látom magam előtt, mintha itt állna.

Utterson egy ideig ismét szótlanul sétált, láthatóan az elhangzottakon töprengett.

– Biztos benne, hogy kulccsal ment be? – kérdezte végül.

– De kedves uram… – kezdte Enfield meglepetten.

– Igen, tudom – mondta Utterson. – Tudom, hogy különösnek tűnik a kérdésem. Az az igazság, hogy csak azért nem kérdezek rá a másik fél nevére, mert tudom, kiről van szó. A megfelelő embernek mesélte el ezt a történetet, Richard. Ezért, ha esetleg pontatlan volt, most még kijavíthatja magát.

– Igazán figyelmeztethetett volna – felelte a másik, némi sértődöttséggel a hangjában. – De mindent pontosan úgy adtam elő, ahogyan történt. A fickó a saját kulcsát használta, sőt használja a mai napig. Ugyanis alig egy hete a saját szememmel láttam, amint bement azon az ajtón.

Utterson nagyot sóhajtott, de nem szólt semmit, fiatal barátja pedig azonnal folytatta:

– Újabb tanulság, hogy jobb, ha az ember nem fecseg. Szégyellem magam, amiért így eljárt a szám. Egyezzünk meg abban, hogy soha többé nem hozzuk szóba ezt a témát.

– Szíves örömest – mondta Utterson. – Kezet rá, Richard.

HAJSZA HYDE UTÁN

Aznap este Utterson komor hangulatban tért haza legénylakására, és étvágy nélkül fogyasztotta el vacsoráját. Vasárnaponként szokása volt étkezés után leülni a kandalló mellé, és egy száraz hittudományi művet olvasgatni, amíg a közeli templom órája el nem ütötte az éjfélt, és mértékletesen csak akkor vonult el aludni. Ezen az estén azonban, amint leszedték az asztalt, fogott egy gyertyát, és a dolgozószobájába ment. Ott kinyitotta a páncélszekrényt, és a legtitkosabb rekeszéből elővett egy borítékot, amelyen az állt, hogy dr. Jekyll végrendelete, majd leült, és homlokát ráncolva áttanulmányozta a tartalmát. A végrendeletet saját kezűleg írta Jekyll, mivel Utterson, bár végrehajtását elvállalta, nem volt hajlandó segédkezni az elkészítésében. Az okiratban nemcsak annyi állt, hogy Henry Jekyll, az orvostudományok doktora, a jogtudományok doktora, a Királyi Természettudományos Társaság tagja stb. elhalálozása esetén minden ingó és ingatlan vagyonát „barátjára és jótevőjére, Edward Hyde-ra” hagyományozza, de tartalmazta azt a kitételt is, hogy dr. Jekyll „eltűnése vagy három naptári hónapot meghaladó, tisztázatlan távolléte” esetén a fent említett Edward Hyde minden további késedelem nélkül Henry Jekyll örökébe léphet, annak minden terhe és kötelezettsége nélkül, leszámítva a ház személyzetének kifizetendő kisebb összegeket. Ez a dokumentum régóta szúrta az ügyvéd szemét. Nemcsak ügyvédként érezte sértőnek, de a józan ész és a hagyományok nagy tisztelőjeként is, aki minden különcséget pimaszságnak tart. Mind ez idáig az táplálta felháborodását, hogy nem ismerte Mr. Hyde-ot, most azonban fordult a kocka, és éppen újonnan megszerzett tudása adott okot méltatlankodásra. Az is éppen elég kellemetlenül érintette, amikor az örökös csak egy név volt, akiről semmit sem tudott, de az, hogy ezt az illetőt gyűlöletes tulajdonságokkal ruházták fel, csak tovább rontott a helyzeten. Az alaktalan, gomolygó ködből, amelyet oly régóta fürkészett hasztalan, hirtelen egy ördögi alak bontakozott ki.