Pálmai-Lantos Éva

Eltemetett bűnök

Copyright © Pálmai-Lantos Éva, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

ISBN 978-615-104-166-6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Első fejezet
A megkeresés

Francisco Cordero százados jóformán kimenekült a zsúfolt konferenciateremből, legalábbis hosszú, megnyújtott lépteinek gyors egymásutániságából egy kívülálló erre következtethetett. Az ajtó előtt azonban lassított, előzékenyen váltott pár szót a már kint beszélgető thai résztvevőkkel, és biccentett a királyi rendőrség magasabb rangú tisztjeinek, ahogy elhaladt mellettük. Az irodai munkánál csak a nyilvános szerepléstől idegenkedett jobban, de az udvariasság azt diktálta, hogy legalább elköszönjön azoktól, akik meghallgatták az előadását. A finom meghajlások és Szavaszdí khrapok{1} között, kihasználva a magasságát, tekintetével a menekülőutat kereste. Az elmúlt két órában folyamatosan beszélt, bemutatott több esettanulmányt azzal kapcsolatban, hogyan működik az Interpol, és mit jelent a nemzetközi együttműködés. A pódiumra odakészített víz ellenére a torka kiszáradt, a feje zsongott. Végül kimentette magát a gratulálók gyűrűjéből, és a lift felé indult.

A szobája a hotel huszonnyolcadik emeletén volt. A thai kormányzat nem filléreskedett a nemzetközi meghívottakkal a hangzatos nevű ASEAN{2} Nemzetközi Rendészeti Konferencián. Az ablakból a lába alatt látszott a Csaophraja folyó szürkésbarna szalagja, távolabb a felhőkarcolókon túl a Vat Arun aranylott a lemenő nap fényében. Cordero a gondosan bevetett ágyra nézett. Valahányszor feljött a szobájába, a rend láttán olyan érzése támadt, mintha először lépne be ide, csak az íróasztalon szabályosan, az ablak vonalával párhuzamosan elhelyezett, nagy szolgálati laptopja jelezte, hogy nem tévesztette el az ajtót.

Levetette a spanyol Policía Nacional sötétkék zubbonyát, amelyre ezúttal feltette a babérkoszorúval díszített századosi váll-lapot is. Lesimította, aztán beakasztotta a gardróbba, és átöltözött.

Rövidesen már a hotel éttermében ült. Az asztaloknál jól öltözött középkorú házaspárok és üzletemberek vacsoráztak. A december Bangkokban a turistaszezon kezdete, a szálláshelyek tele vannak a tél elől menekülő európaiakkal és kínaiakkal. A terem zsúfoltnak érződött, a beszélgetések zaja és az evőeszközök csengése kavargott körülötte.

A pincér megállt az asztala mellett, thai szokás szerint enyhén meghajolt, és letette elé az étlapot.

– Jó estét, Mr. Cordero! Mit hozhatok önnek ma este?

Egyetlen pillantást vetett az étlapra, a séf ajánlata ezen az estén a wagyusteak volt és a narancsos kacsamell. Egyiket sem kívánta. Bangkokban volt, miért ilyen nyugatias vacsorát egyen?

Egy halvány, fáradt mosoly kíséretében visszaadta az étlapot.

– Semmit, köszönöm, meggondoltam magam.

Cordero a pincér csodálkozó tekintetéről tudomást sem véve felállt, és kényelmesen a kijárat felé indult.

A Millennium Hotelből kilépve azonnal Bangkok lüktető belvárosában találta magát. A levegő párás meleg volt, és a kifőzdék jellegzetes, fűszeres illata keveredett a benzingőz szagával. Tuktukok és robogók cikáztak az utcán, dudák harsogtak minden irányból, a járdán azonban alig járt valaki. Cordero nagy levegőt vett, és jobbra indult el. Pár száz méterre a magasban futó metrót rejtő felüljáró oszlopai alatt egy kifőzde bújt meg, amelyet még az érkezése napján fedezett fel. A hely egyszerű volt, de ellentétben a legtöbb étteremmel a környéken, az asztalokat nem tolták egymásra, hanem szétszórták a téren, és egy fejkendős fiú figyelt arra, hogy mindig le legyenek törölve. A tűzhely fölött forgatott-rázott wokból fűszerek, szója és sülő hús illata áradt.

Cordero leült az egyik üres asztalhoz, ahonnan belátta az utcát. Bár a közel százkilencven centijéhez a piros műanyag szék kényelmetlenül apró volt, eltűnt a szorítás a gyomrából. Kért egy pad kra paót, és némi tétovázás után egy Changot. Mire a pálcikákkal megette a csípős, thai bazsalikomos darált hússal borított rizst, izzadságcseppek jelentek meg a homlokán. Kitöltötte a sör felét a műanyag pohárba, és lehúzta, ami kicsit enyhített az égő érzésen a szájában.

– Cordero százados, magát aztán nem könnyű megtalálni – szólította meg egy határozott hang hibátlan angolsággal.

Egy nő állt az asztala mellett. Napszemüveggel tolta hátra sötét, göndör haját. Könnyű, légies anyagból készült blúzt viselt, a két ujját kissé felhajtva, és egyenes szabású, sötét rövidnadrág volt rajta, ami elegánsabbá tette az összhatást. Nem lehetett eldönteni, hogy turista-e vagy üzletasszony. Cordero abban biztos volt, hogy nem a konferencia egyik amerikai résztvevője. Arra emlékezett volna.

– Talán mert nem akarom, hogy megtaláljanak.

Aria Vallés nem vette magára az elutasító hangnemet. Leült a szemben lévő székre, lazán félretolva a már üres tányért. Alig volt több százhatvanöt centiél, így sikerült valamennyit megőriznie a magabiztosságából és méltóságából a miniatűr műanyag széken is.

– Akkor mégsem olyan jó, mint mondják, mert itt vagyok – jelentette ki. – Ha esetleg tudni akarja, a portás mondta, hogy csak úgy kisétált, nem hívott taxit, és jobbra indult. Egyébként eléggé megrökönyödtek, mert gyalog errefelé senki sem tesz meg pár száz méternél többet. Az előadása nem sokkal korábban ért véget, és nem vacsorázott, csak kisietett a hotelből. Innen már könnyű volt kitalálni, hogy valamelyik étkezdében kell keresnem, és látták már itt. Mondjuk, az is sokat segít, hogy ülve is egy fejjel kimagaslik az emberek közül. Ez mindenkinek szemet szúr.

Cordero magában elismeréssel adózott a logikának, de esze ágában sem volt megkérdezni, miért fektetett egy ismeretlen nő erőfeszítést abba, hogy megtalálja. A hosszú nap után csak arra vágyott, hogy ne kelljen senkire figyelnie. Ezért aztán nem válaszolt, csak hátradőlt, kockáztatva, hogy az apró szék felborul alatta.

A nő elértette a gesztust.

– Egy amerikai üzletembernek dolgozom, Phillip Blountnak – tért a tárgyra.

Cordero néhány másodpercig gondolkozott, hogy milyen összefüggésben találkozott korábban ezzel a névvel, aztán eszébe jutottak az újságok hatásvadász főcímei.

– Olvastam a gyilkosságról az újságban. Blount amerikai üzletember, akinek a jachtján valami üzleti vacsorán megöltek egy másik amerikai üzletembert. A rendőrség őt gyanúsítja, és letartóztatta gyilkosságért.

Nem kerülte el a figyelmét, hogy Aria Vallés arca megrándult a letartóztatás szóra.

– Igen. Vagyis nem. Nem ölt meg senki.

– Ha maga mondja! Semmi közöm ahhoz, ha egy gazdag amerikai agyonver egy másik gazdag amerikait.

Már amikor kimondta, rájött, hogy ez kissé nyersen hangzik, de nem szívhatta vissza.

– A segítségét kérem – felelte a nő, elengedve a megjegyzést a füle mellett. – Vagy munkát ajánlok. Attól függ, honnan nézzük.

– Nem tartozik a hobbijaim közé gyilkossági ügybe keveredett személyeknek segíteni, nem vagyok magánnyomozó.

– Tudom. Ahogy azt is pontosan tudom, hogy maga Francisco Cordero százados. A pályafutását a spanyol hadseregben kezdte, ahol hosszú éveken át szolgált a katonai rendőrség kötelékében, majd a Policía Nacionalnál, végül nemzetközi bűnügyekre szakosodott, és az Interpol nyomozója lett. Ezért hívták meg az ASEAN rendészeti együttműködési program keretében az egyik főelőadónak.

– Ez nem különösebben nagy titok. Az nem szerepelt a jellemzésemben, hogy szeretem a csípőset, és utálom a koriandert, meg ha zaklatnak?

Aria Vallés nem úgy tűnt, mint aki hagyja magát lerázni. A szája sarkának rándulása arról árulkodott, hogy a beszélgetés iránya inkább szórakoztatja, mint bosszantja.

– Egyébként is, Blount sikeres üzletember, biztosan jó kapcsolatokkal bír. Maga mégis itt ül velem – folytatta Cordero, mielőtt a nő megszólalhatott volna. Nem fejtette ki, mire gondolt itt-ként, csak végignézett az étterem időközben megüresedett műanyag székein. – Van valami, amiről megfeledkezett. Persze a bemutatkozáson kívül.

Aria elvörösödött.

– Elnézést kérek, százados! Valóban nem mutatkoztam be. Aria Vallés a nevem.

– Örvendek, Miss…?

– Miss.

– Miss Vallés. Szóval miért engem keresett meg, mit titkol még?

Aria nem válaszolt rögtön, megvárta, amíg az utcán elhalad egy hangos, napbarnított, kócos szőke hajú fiatalokból álló társaság.

– Nincs okom titkolózni, és gondolom, úgysem lenne célravezető. Már mindent megpróbáltunk. Felhívtam Mr. Blount ügyvédjét, aki közölte, hogy jelen helyzetben csupán tanácsadói, tolmácsi és jogi támogatói szerepet tölthet be. Thaiföldön a helyi magánnyomozók mozgástere szűk, a külföldieké pedig még inkább, mondhatni ellehetetlenített. A felbérelt amerikai magánnyomozót három nappal azután, hogy kérdezősködni kezdett, kiutasították az országból. Az amerikai konzulátus elhajtott, tartanak a diplomáciai botránytól. Mr. Blount korábban olvasott egy cikket magáról a Bangkok Postban. Azt írták, hogy szokatlanul nagy eredményességgel deríti fel a gyilkossági ügyeket.

Cordero jobban megnézte magának a nőt. A fejük felett világító utcai lámpa fényében az arca nyúzottnak látszott, de az állát határozottan előretolta, és a tekintetéből sugárzott az elszántság. Nem úgy tűnt, mint akit könnyű lesz lerázni.

– Én sem vagyok thai – közölte hűvösen. – Ha esetleg ez is kimaradt volna a jellemzésemből. Miből gondolja, hogy velem többre jutnának, mint bármilyen amerikai magánnyomozóval?

– Mert elvégeztem a házi feladatom, nem csak a felszínen kutakodtam maga után. Önt nagyra tartják a thai rendőri körökben, miután egy német kollégájával, aki szintén itt van a konferencián, elkapták azokat a délkelet-ázsiai gyémánt- és fegyvercsempészeket. A rendészeti konferenciára maga a belügyminiszter hívta meg önöket. Ezek után kínos lenne csak úgy kiutasítani.

– Miért nem a kollégámat kereste meg? Vagy megkereste, de visszautasította?

– Én magához jöttem, mert a gyémántcsempészek ügyébe is beleástam magam, és a nyomozást követve arra jutottam, hogy ön jött rá, melyik kambodzsai kormánytag mozgatja a szálakat, és az ön ötlete alapján csalták egy nem hivatalos úttal Európába, ahol az Interpol nemzetközi körözési értesítése nyomán letartóztatták.

– Nem hiszem, hogy ezt bármelyik újság így megírta volna.

Aria vállat vont.

– Olvasok a sorok között.

Farkasszemet néztek egy ideig. Tülkölve húzott el mellettük és az araszoló, vöröses féklámpák derengésébe burkolódzó autósor mellett egy tuktuk.

– Blount nem ölt meg senkit. Ha helytálló, amiket magáról írtak, nem nézi tétlenül, hogy valaki ártatlanul egy thai börtönben végezze.

– Ennyire biztos Blount ártatlanságában?

– Igen, de magától nem várom, hogy a két szép szememért higgyen nekem. Azt kérem, csinálja azt, amihez ért: kapja el a valódi gyilkost. Ha ez megvan, Phillipet elengedik.

– Miss Vallés, én…

A nő félbeszakította:

– Szombaton szabadnapja van, a konferencián nincs előadás, a résztvevőknek szervezett fakultatív program egy kirándulás Pattajára. Én is el tudom vinni. A helyi rendőrségtől délután kaptam a tájékoztatást, hogy végeztek a helyszíneléssel, és a jacht lezárását feloldották. Holnap reggel odautazom. Jöjjön el velem, és nézzen körül személyesen a tett helyszínén. Ha ezután sem érdekli az ügy, hát legyen, akkor még mindig töltheti a délutánját a strandon vagy egy steak és egy sör felett a sétálóutcán a többi külföldi kollégával. Whatsappon elér, ha eldöntötte.

Aria egy cetlit tolt át az asztalon, aztán minden teketóriázás nélkül felállt, és egy biccentéssel távozott.

Cordero még tíz percig üldögélt az asztalnál a vacsora maradványai felett, és a nem várt találkozáson töprengett. Amikor a műanyag szék már kezdett tarthatatlanul kényelmetlenné válni, visszaindult a szállodába. A szobájában leült a túlzó méretű, de sokkal kényelmesebb íróasztalhoz, és felnyitotta a laptopját. Bezárta a levelezést, és beírta a keresőbe Phillip Blount nevét. Az első találatok a letartóztatásról és a gyilkosság vádjáról szóltak, de a kattintásvadász híradások túl sok részletet nem árultak el. Az áldozat egy másik amerikai üzletember, akit érthetetlen módon különös kegyetlenséggel gyilkoltak meg. Ugyanazt a képet használta mindegyik: Blount egy harmincméteres jacht mellett állt. A háttérben Cordero észrevette Aria Vallést, aki láthatóan igyekezett kihúzódni a képből. A Bangkok Post honlapján a jobb oldali görgetősávban akadt egy másik fotó is. A képhez tartozó cikk alig egy hónapja jelent meg, és Blount befektetői szándékát részletezte. Ezen a képen Blount a melle előtt keresztbe font karral, laza testtartásban áll a dolgozószobájában. Vakító fogsorral, magabiztosan mosolyog. Mit sem sejtett a jövőről…

De hát ki sejtheti a jövőt?, merengett Cordero. A boldogság törékeny, sosincs biztonságban az ember…

Elszorult a torka.

Gyorsan visszakattintott a gyilkosságról szóló beszámolókhoz, de hiába keresett frissebb találatot. Mintha az ügy pár nap alatt teljesen érdektelenné vált volna. Egyetlen interjút talált még a Bangkok Postban, amely csak szőrmentén említette az ügyet. Praszert Szomcsaj, a belügyminisztérium tanácsadója úgy kommentálta a gyilkosságot, mint annak bizonyítékát, hogy az amerikaiak nem tisztelik az ország törvényeit és kultúráját, csak azt nézik, hol húzhatnak hasznot belőle. Cordero átfutotta a cikk folytatását, de az már javarészt arról szólt, hogy szigorítani kellene, milyen üzleti tevékenységeket folytathatnak a külföldiek Thaiföldön, figyelembe véve a nemzetbiztonságot, kulturális érdekeket és társadalmi hatásokat.

Ez már érdektelennek bizonyult, inkább görgetett, mígnem talált egy, az októberi Forbesban megjelent portrét. Három képpel illusztrálták: a főcím alattin Blount mögött ott állt ugyanaz a jacht, csak Aria nélkül, a következő fotón a fedélzeten ült egy halom papírral, mintha dolgozna, a harmadikon a dolgozószobája asztalánál, és a kamerába mosolygott. Látszott, hogy imádja, ha fényképezik. Cordero elolvasta a szöveget. Először is kiemelték benne Blount emberi oldalát: fontos neki a család és a családi értékek. Emellett szeret hajózni, most vette meg a harmadik jachtját, az első kettő Miami és Antibes kikötőjében, a harmadik Pattaján horgonyoz. Írtak az üzleti sikereiről és a Bangkokot érintő terveiről is. A századosnak megakadt a szeme a regeneratív városfejlesztés kifejezésen. Külön keretes rész fejtegette a nézőpont előnyeit. E szerint az ingatlanfejlesztés eszköz, amely nem is a fenntarthatóságot célozza meg, hanem egyenesen javítja a városi ökoszisztémát. Cordero lementette a cikket, hogy jobban utánanézzen Blount üzleti dolgainak, aztán visszatért a netes találatokhoz, és a különböző oldalakon megjelenő fényképeket kezdte nézegetni. Blount üzletember létére napbarnított volt, látszott rajta, hogy sok időt tölt a szabad levegőn. A legtöbb fotón egyszerű, világos inget viselt, nyitott gallérral, laza volt, és közvetlen. Kivéve egy felvételt, ahol a rendőrök gyűrűjében állt, sápadtan a pattajai kikötőben.

Cordero lecsukta a laptopot, és az ablakhoz sétált. A víz visszatükrözte a parti éttermek sárgás fényeit, miközben az estére készülve nagyobb kirándulóhajók gyülekeztek a folyó közepén. Színes neonfényben úsztak, és a zene még a dupla üvegen keresztül is beszűrődött a hotelszobába. Ez visszaterelte Cordero gondolatait a jachton történt gyilkossághoz. Hirtelen felindulásból… Ez a sajtó bevett kifejezése, amikor a hatóságok kísérletet sem tesznek arra, hogy indítékot találjanak. Cordero azon kapta magát, hogy ebből a kevés információból igyekszik összerakni a bűntényt, frusztrálóan eredménytelenül.

Előhúzta a papírcetlit a zsebéből, és akkurátusan kisimította. Aztán írt egy üzenetet a megadott telefonszámra.

Megnézem a bűntény helyszínét. Aztán még hozzáírta: Ez nem jelenti azt, hogy vállalom a nyomozást.

A meglepően szűkszavú válasz rögtön megérkezett:

Nyolckor felveszem a hotel előtt.

Második fejezet
Autóút Pattajára

Francesco Cordero százados nyolc óra előtt öt perccel a táskájával a vállán a Bangkok Millennium Hotel fedett kocsifelhajtóján állt. Érzékelte, hogy a portás pillantása néha hosszabban megakad rajta, mivel nem kért sem taxit, sem sofőrt, csak álldogált egy oszlop mellett.

Aria Vallés pontosan nyolckor gurult be a hotel elé. A portást annyira meglepte az érkező elektromos VinFast, hogy még az udvariasságról is megfeledkezett: nem nyitotta ki a jármű ajtaját, csak elkerekedett szemmel bámult. Cordero százados is meglepetten mérte végig az autót, ami élénk aranysárga színével szinte szikrázott a reggeli napsütésben, magas volt, és szögletes. Látva a portás tehetetlenségét, a VinFast sofőrje már pattant is ki, és kinyitotta a százados előtt az ajtót.

A kocsi belülről tágas volt, és kellemesen hűvös. Aria Vallés hátul ült, és két elviteles kávét tartott a kezében. Ezúttal úgy öltözött, mint egy laza városi sétára készülő nyaraló. Fehér rövidnadrágot viselt, és lapos talpú kék vászoncipőt. Elismerő pillantást vetett a férfi vasalt vászoningére.

– A sofőr és ez a kocsi…! Bevallom, nem erre számítottam – jegyezte meg Cordero, miközben elhelyezkedett, és örömmel nyugtázta, hogy a hátsó ülésen is ki tudja nyújtani a lábát.

– A szín az én választásom – ismerte be a nő. – És a sofőr Bangkokban gyakorlatilag létszükséglet. Az itteni közlekedés maga a káosz. A humán közlekedési lámpa nélkül – pillantott ki az ablakon a szállodai egyenruhát viselő alkalmazottra, aki egy pirosan világító bottal kisétált a kocsik közé, hogy ki tudjanak kanyarodni jobbra – a szállodából sem jutnánk ki.

Cordero felvonta a szemöldökét a megfogalmazás hallatán. A legkevésbé sem volt politikailag korrekt, cserében találó.

– Több mint három hónapja vagyok itt, és megszerettem Bangkokot – folytatta Aria Vallés, és angolról spanyolra váltott –, de nagyjából olyan, mint egy végtelenített tűzijáték. Ha túl közel mész, nagyon hangos, káprázik a szemed tőle, és ha nem vigyázol, megégeted magad.

– Hová valósi? – kérdezett vissza Cordero is spanyolul. Közép-Amerikára tippelt volna a kiejtésből.

– Mexikóból származom – felelte a nő. – Kér kávét? – váltott témát olyan hirtelen, hogy Cordero meglepetten nézett a kezére, holott már fél perccel korábban nyugtázta, a nő mit szorongat.

Aria Vallés az egyik papír kávéspoharat feléje nyújtotta.

– Cukor nélkül, mert hajlamosak eltúlozni, és tejet sem kértem bele, mert mostanság sosem lehet tudni.

Cordero egy bólintással köszönte meg a figyelmességet, és elvette a poharat. Hosszú feketekávé volt benne, erős, illatos és kifejezetten jó, legalábbis sokkal jobb, mint az, amit a konferencián minden szünetben felszolgáltak.

A kocsi közben egyre gyorsabban haladt délkelet felé a magasba emelt autópályán. A város kaotikus szövete felett gurultak el: emitt szedett-vedett házak, néha félig kész, rozoga tetőkkel, másutt tarka boltok és szűk sikátorok. Minden épület más-más történetet mesélt. Az út mellett véletlenszerűen feltűnt egy-egy modern toronyház is, de ezek sem tudták elfedni a város kusza, nyüzsgő, kaotikus jellegét, amely alulról a járókelők, motorkerékpárosok és árusok folyton mozgó tengerére emlékeztetett.

Pattaja Bangkoktól nagyjából százötven kilométer, elég közel ahhoz, hogy hétvégi menekülőút legyen a főváros zajából, mégis elég messze, hogy saját, harsány tengerparti világ épüljön ki ott, annak minden következményével. Az előbbi megállapítások a konferencia programfüzetében szerepeltek, az utóbbit egy thai ezredes tette hozzá, és még mormolt valamit arról, hogy ez a város a bűnözés melegágya. Bár feltehetően a prostitúcióra gondolt, nem halomra gyilkolt amerikai üzletemberekre.

Cordero a forgalmat nézte a kocsi ablakából.

– Értem, szóval nem híve a csevegésnek – jegyezte meg Aria, amikor már legalább negyedórája csend volt a kocsiban. – Ez viszont érdekelni fogja.

Egy vékonyka mappát nyújtott át. Az elején szerepelt a Thai Királyi Rendőrség neve, és Cordero felismerte a szervezet emblémáját, a kardot és a pajzsot, amit szinte minden dokumentumon látott a konferencián. Kinyitotta és belelapozott a papírokba. A rendőrségi helyszíni jelentés angol nyelvű kivonata volt.

– Ez hogyan került magához?

– A gyanúsított tanácsadójaként kikértem. Meggyőző tudok lenni.

Cordero nem kérdezett többet, hanem olvasni kezdett. A jelentés rendkívül szűkszavú volt. Az áldozat Victor Haldane, negyvenhat éves amerikai férfi, a jacht privát részén, Blount dolgozószobájában, a padlón fekve találták meg. A fejen talált külsérelmi nyomok, valamint a boncolás alapján a halál oka súlyos fejsérülés, amely egy kemény, tompa tárggyal okozott ütés következménye. A sérülés jellege összhangban áll egy, a helyszínen talált dísztárgy fizikai tulajdonságaival. Képek is voltak, amik a tett helyszínéről készültek: több szögből mutatták az asztalt meg a széket, és egy aranyszínű tárgyat a szőnyegen a fotel előtt. Végül volt egy fotó egy pénztárcáról és a tartalmáról: három hivalkodó aranykeretes névjegykártya, egy American Express Platinum és egy Visa Signature hitelkártya Victor Haldane nevére, egy szállodai mágneskártya és egy fotó két lakli fiúgyerekről. Ez alá a talált bizonyítékokról csatoltak egy listát, amely pontosan ugyanolyan rövid volt, mint a jelentés. Két tétel szerepelt rajta: egy hajómakett és egy ing. Nem kellett odaírni, hogy Blounté. Az elegáns, világoskék ing kézelőjén elkenődött vérfolt sötétlett. Erre alapozták a letartóztatást a kiérkező rendőrök.

Cordero újra kinyitotta a mappát, és alaposabban is megnézte a jelentéshez csatolt, az áldozatról készített néhány felvételt. Az arc egyik oldala összezúzódott, a koponya betörve. Kissé hosszabbra hagyott haja véres csimbókokban tapadt a fejére. Az áldozat tengerészkék zakót viselt világos inggel, nyakkendő nélkül. Cordero jobban megnézte a kezét, mindkét ingujja véres volt.

– Hogyan azonosították?

– Phillip és jómagam azonosítottuk, aztán a rendőrség megerősítette a személyazonosságát a zsebében talált hitelkártyák és szállodai mágneskártya, illetve a szállodai bejelentkezés alapján. A fotón, úgy tudom, a gyerekei láthatók. Nála volt a mobilja is, de a rendőrök nem tudták feltörni.

A kocsi időközben Bangkok zaját lassan maga mögött hagyta, az óriási toronyházak és neonreklámok helyét a rizsföldek és szürke ipari csarnokok vették át. A forgalom hullámokban erősödött és gyengült. A sofőr rutinosan vágott át a sávokon, kerülgetett és előzött a kamionok, taxik és motorkerékpárok kavalkádjában.

A dossziéban a helyszíni összefoglaló alatt Cordero talált még egy kinyomtatott oldalt.

– Gondoltam, hogy erre szüksége lesz – jegyezte meg Aria. – A vendégek listája, a cateringszolgálat neve, amelyet felbéreltünk, és a legénység tagjai. Ennyien voltunk a hajón aznap este.

Átfutva az oldalt, Cordero elismerően hümmögött. Aria Vallés meglepően alapos volt. Nemcsak a kilenc vendég nevét adta meg, hanem mindegyik mellett ott szerepelt az elérhetősége, és egy pár mondatos összefoglaló, amire nagy szükség volt, mert a nevek jó része nem mondott semmit a férfinak. Az újságcikkek utaltak rá, hogy a vacsorán prominens személyiségek vettek részt, ez a lista ezt támasztotta alá. A vendégek között volt amerikai üzletember, kockázatelemző, magas rangú thai politikai körökben mozgó tanácsadók, egy szingapúri fenntarthatóság-szakértő, sőt magánfinanszírozóként Csakri Vongszavat, a király unokaöccse is, a testőrével. Cordero feltette a kérdést, ami előző este óta nem hagyta nyugodni.

– Mire készült Blount Bangkokban?

– Nem tudom pontosan, nem minden üzleti ügyébe avatott be. Csak általánosságokat tudok mondani: ingatlanfejlesztést tervezett, olyan lakóházak sorát, amelyek egyben a folyó megtisztításához is hozzájárulnak. Az előzetes tervek és szerződések már elkészültek.

– És vett egy hajót.

– Mindenkinek kell egy hobbi.

Cordero újra átnézte a vendéglistát. Ez passzolt a képbe, befektetők, a fenntartható építészet elkötelezett képviselői és thai kapcsolatok. És Victor Haldane. Reggel, miközben elfogyasztotta a hotel kiábrándítóan semmilyen, kontinentálisnak nevezett reggelijét, a telefonján rákeresett a névre, de csak egy befektetési alaphoz jutott.

– Milyen ember volt Haldane? – tette fel a kérdést.

– Egy gazdag amerikai üzletember, aki regionális projektekbe fektet be Délkelet-Ázsiában. Tudomásom szerint Phillip nem ismerte korábban, csak ajánlották neki.

– Magának mi volt a benyomása róla?

Aria elgondolkozott a válaszon, mielőtt megszólalt.

– Első ránézésre tipikus amerikai üzletember. Magabiztos, céltudatos, aki ahhoz szokott, hogy megkapja, amit akar. Ezzel együtt kreatív és kedveli az új technológiai megoldásokat.

– Volt konfliktusa valakivel az este folyamán?

– Képzelje el, hogy összezár egy hajón tizenegy különböző nemzetiségű, gazdag üzletembert, akiknek az érdekei számos téren ütköznek, de többnyire túl udvariasak, hogy ezt egymás arcába mondják. Ez nem társaság volt, hanem robbanásveszélyes rakomány. Volt is pár vita az este során, de…

– De egyik sem tűnik elég indítéknak egy gyilkossághoz – fejezte be Cordero a mondatot. – Sajnos a végeredmény azt mutatja, talán mégis.

– Amióta Phillip Blount mellett vagyok, rendeztünk jó pár hasonló vacsorát – intett lemondóan Aria. – Talán a helyszín okán, vagy a meleg miatt, nem tudom, de ennyire feszült egy összejövetel sem volt még. Mondjuk, talán ez Phillip életének legnagyobb szabású és legdrágább üzleti projektje, és mint ilyen, sok támogatója és sok ellenzője van.

– A rendőrség kihallgatta a vendégeket?

– Nem. Vagyis az biztos, hogy amikor kiérkezett a rendőrség, akkor a vendégeket elküldték. Hogy utána megkeresték-e őket, azt nem tudom.

Cordero arra tippelt, hogy nem. A rendőrségi jelentésben még csak utalást sem talált kihallgatási jegyzőkönyvre. Vagy nem adták ki, vagy nem is hallgatták ki hivatalosan a vendégeket. Egyik sem elképzelhetetlen. Ha a király család egy tagja érintett, biztosan nem kérdezik ki formálisan, hogy egyik aktában se szerepeljen a neve. A királyi család nem egyszerűen intézmény, hanem maga az érinthetetlenség.

Hangosan nem kommentálta Aria válaszát. Összerendezte az iratokat, pontosan egymáshoz igazította a lapok élét, majd becsukta a dossziét, és letette maga mellé az ülésre.

– Mióta ismeri Blountot? – kérdezte.

– Csak mert ennyire hiszek az ártatlanságában?

– Mert szeretnék teljesebb képet kapni a gyanúsítottról. Ilyenkor általában elsőként a hozzátartozókat és a közeli barátokat kérdezzük meg.

– Phillip Blount nem olyan, amilyennek egy amerikai üzletembert képzelne.

Cordero lelki szemei előtt megjelent a kép az öltönyös, napbarnított férfiról a jachtja előtt, és arra gondolt, hogy az emberek fejében pontosan ez a kép él egy amerikai üzletemberről.

– Amellett, hogy remek üzletember, egy elszabadult majom bújik meg benne.

– Hogy micsoda?

– Ez egy mondás. Úgy értem, tombol benne a nyugtalan, játékos, fékezhetetlen gyerekes energia. Könnyen lelkesedik, és hajlamos megmakacsolni magát. De a legfontosabb, hogy ad második esélyt az embereknek, ami manapság ritka.

– Nem viselkedett mostanában különösen?

Aria Vallés arcán érzések sora futott át. Cordero arra gondolt, vele érdemes lenne pókerezni, nem lenne nehéz ellenfél.

– Különösen? Azt nem mondanám. Megvette a jachtot és kényelmesen berendezkedett rajta. Ez fellelkesítette. Aztán hajókázott kicsit, és amikor megunta, belevetette magát a munkába. Általában így néz ki az élete. Elindítja a projektet, és ha látja, hogy minden rendben halad, akkor másfelé fordul a figyelme.

A százötven kilométeres út további részében nem beszélgettek. Míg Cordero újra és újra átnézte a rendőri jelentést és a vendéglistát, addig Aria a telefonján ügyeket intézett.

A százados nem is sejtette, mi várja őket, miközben Aria Vallés nagyon is tudta. És ahogy közeledtek, egyre csak erősödött a szorítás a mellkasában.

Harmadik fejezet
Hajnali ébredés
Bangkok, 1941. december 8.

Kevin Bennett az éjszaka közepén váratlanul megébredt, valami felriasztotta, de nem tudta, mi. Mindig is éber alvó volt, a mellette alvó thai lány szerint azért, mert mindig készen áll arra, hogy lelépjen. Lelépjen, eltűnjön, elmeneküljön. Remek észrevétel. Bennett számtalan helyen élt már. Igaz, éppen most állapította meg, hogy Thaiföld az igazán neki való hely, így akár itt is maradhatna.

A lányra pillantott. Vanna. Három hete osztja meg vele az ágyát és az éjszakáit. Éles eszű teremtés, hatalmas energiával éli meg a mindennapokat, ami itt kevéssé jellemző az emberekre. Ezért is tarthat ez a viszony már három hete. No meg azért, mert a lány nemcsak az angolt, de a test nyelvét is jól beszéli. Gyakran ébreszti az éjszaka közepén ügyes, avatott mozdulatokkal… de most nem ez történt. Most békésen szuszog mellette az ágyon, a fehér lepedőn. A hátán alszik, az ablakon át beszűrődő halovány fény megvilágítja arcának finom profilját, vékony vállát, apró mellét.

Bennett felült az ágyon. Ha nem Vanna, akkor vajon mi ébresztette fel? Tudat alatt ott mocorgott benne a válasz, de képtelen volt megfogalmazni. Valami történt, de mi?

Letette a lábát a padlóra. Kinyúlt az éjjeliszekrény felé, és a kezébe vette a karóráját. Hajnali kettő múlt pár perccel. Felállt, teljesen meztelen volt, felcsatolta az órát. Az ágy felett a mennyezeti ventilátor lustán kavarta a levegőt. A szálloda éjszakai zörejei között semmi különlegeset nem észlelt, rejtett zörgések, láthatatlan lábak surrogása, távoli vízcsobogás. Egy nagy épület mindennapi lélegzetvétele, nyöszörgése, és a Csaophraja halk éneke. Az Oriental Hotel a Csaophraja partján állt, és bár Bennett első emeleti szobájának ablaka nem a folyóra nézett, a szagok és hangok egyértelművé tették a víz közelségét.

Meg kell néznie, mi történt!

Kibújt a szúnyogháló védelme alól, és felhúzta a nadrágját. Az ingét gombolta, amikor Vanna felébredt.

– Hová mész? – kérdezte félálomban a lány.

– Hallottam valamit, körülnézek lent – hazudta Bennett. Nem voltak válaszai, és nem akart magyarázkodni az éjszaka közepén.

A lány motyogott valamit, az oldalára fordult, és aludt tovább. A lepedő lecsúszott a derekáról, és feltárta formás kis fenekét. Bennett tekintete elidőzött rajta, de nem mászott vissza az ágyba: az egyre erősödő nyugtalansága nem engedte.

Mindig hallgatott a belső hangokra, megmagyarázhatatlan sejtésekre. Mexikóban például az életét köszönhette ennek.

Belebújt a cipőjébe, majd halkan kinyitotta az ajtót. Kilépett a folyosóra, ahol a mennyezeti lámpák halovány fényében a cserepekből magasra nyújtózó növények akárha a buddhista mitológia démonűző lényei lettek volna. Bennett körbepillantott: a folyosó üres volt. Egy pillanatig késztetést érzett, hogy visszaforduljon, egy rövid ideig elhitte, hogy semmi sem történt, hogy nincs semmi baj, a rossz érzés csupán a képzeletének az illúziója.

Aztán meghallotta a repülőgépek zaját.

Megdermedt. Két vagy három lehetett, a hangjukból következtethetően kisebb gépek. Kelet felől közeledtek.

A bénultság felengedett, Bennett nekilendült, sebesen végigrohant a folyosón a lépcső irányába, majd le a bal kézre eső lépcsősoron. A szálloda előterében a thai portás mit sem sejtve bóbiskolt. Elsietett mellette, át a fehér rattan karosszékek és körasztalok között, ki az épületből. Az éjjeli párás, meleg levegő úgy ölelte körbe, mint valami takaró. Kint eltávolodott tíz-tizenkét lépést, és a szálloda fölött sötétlő égre pillantott. Nem látta a gépeket, de hallotta a hangjukat. Nem, nem azok ébresztették, hanem valami más. De most itt vannak Bangkok légterében.

És ekkor, ebben a pillanatban Kevin Bennett teljesen biztosan érezte, hogy a 2484. év decemberében Thaiföldet is elérte a háború.

• • •

Felébresztette a recepcióst.

– Hol találok rádiót?

A szobák egy részében volt, éppen csak az övében nem.

– Mrs. Marie-Robins irodájában, uram.

Bennett tudta, hol van az iroda: az étterem túloldalán. Feltehetően a szállodaigazgató Maria Marie-Robins zárva tartja az ajtaját.

– Nyissa ki nekem! – parancsolta ellentmondást nem tűrő hangon. A határozott kiállás az esetek nagy részében működött, és Kevin Bennettnek igencsak határozott volt mind a hangszíne, mind a megjelenése.

A törékeny, aprócska alak, akin a szálloda egyenruhája úgy állt, mintha belepottyantották volna a két kikeményített váll-lap közé, ijedten pislogott, és széttárta a kezét.

– Nem tehetem, uram – közölte borzasztó angolsággal. – Nem lehet.

– Ki teheti? – kérdezte Bennett türelmetlenül. Maga is rájött, hogy nem ezt a kis fickót kellene ezzel zaklatnia.

– Most?

– Most azonnal!

– Mrs. Marie-Robins.

– És hol van Mrs. Marie-Robins?

– Hazament.

– Kulcs van magánál? – váltott stratégiát Bennett.

Választ sem várva belépett a fülkébe, és elkezdte kihúzkodni a fiókokat. A recepciós nem is próbálta megállítani.

Bennett megtalálta a kulcsokat, de a rájuk akasztott aprócska falapokon a felirat kivétel nélkül thaiul volt. Egyetlen apró farkincát sem tudott elolvasni belőlük. Dühödten bevágta hát a fiókot, a csendben robajként hatott a kulcsok és a fa éles csattanása, csörrenése, majd a fülkéből kilépve elindult a koloniális stílusban berendezett étterem felé. Átvágott a szabálytalanul elhelyezett asztalok között, és megállt az iroda előtt. Felmérte az ajtót, majd egyszerűen csak berúgta, bement és körülnézett. A rádió a bal oldali fal elé tolt masszív iratszekrény tetején állt, közvetlenül egy óra és egy tikfából faragott álló Buddha-szobrocska társaságában. Egy Philco 90-es modell volt, elég népszerű és tetszetős a maga katedrálisformájával. Bennett bekapcsolta, kivárta, amíg feléled, majd a hangolótárcsát tekerve addig váltogatta az állomásokat, amíg nem talált egy olyat, amit meg is értett.

– …a szingapúri brit politikai hatóság tájékoztatása szerint ma hajnalban egy órakor japán támadás érte Brit Malájföldet. Japán repülőgépek légibombázással támadták a katonai bázisokat, miközben megindult a szárazföldi csapatok partraszállása is, aminek az első hullámát az angol partvédelmi egységek sikeresen visszaverték…

– Atyaég!

Bennett megpördült. A kifordult ajtóban egy tökéletesen öltözött, fésült és borotvált férfi állt. Fehér nadrágján kirajzolódtak az élek, a zakójának gombjai szinte fénylettek. Tányérsapkáját a kezében tartotta. George Hughes volt az, egy amerikai alezredes, szintén az Oriental Hotel vendége. Bennett nemegyszer találkozott már vele, még pár szót is váltottak. Rejtély, mit keresett ott hajnalok hajnalán, ráadásul úgy öltözve, mintha skatulyából húzták volna elő.

– Mr. Bennett, maga berúgta az igazgatói iroda ajtaját!

Bennett vállat vont.

– Kitört a háború.

Hughes alaposan megnézte a zsanérokat.

– A háború már két éve tart, csak még ide nem ért el – mondta közben, majd beljebb sétált az irodába. Ahogy közeledett, a tekintetét Bennettre függesztette. – Thaiföldön még igazolhatóan nincs háború – folytatta. – A rádió híradása Malajára vonatkozott. Malaja brit fennhatóság alatt áll, Thaiföld nem. A kormány jó kapcsolatokat ápol Japánnal, miközben a nyugati világgal való kötelékeit lassan, de biztosan felszámolja.

– Gondolja, hogy a japánok nem akarják a térséget egyben? Brit Malájföld a szomszédos ország, ha ott megvetik a lábukat, itt is meg fogják.

– Talán, Mr. Bennett. Talán. De szerintem inkább szövetségest fognak keresni Thaiföldben.

Bennett nem akart vitatkozni.

– Van kocsija, Mr. Hughes?

– Természetesen van.

– Adja a kulcsot!

– Mit akar vele?

– Bármi van is, a külügynél választ kaphatunk a kérdéseinkre. Ismerek pár embert, megtudom, mi történt!

– Megyek magával. Jobban mondva, ön jöhet velem. Ha tényleg közelednek a japánok, azt tudni akarom én is.

Bennett intett, hogy rendben, és kért egy percet.

– Az épület sarkánál fogom várni – mondta Hughes. – Egy fehér Ford V8-ast keressen!

Két irányba indultak el, Hughes ki a szabadba, Bennett fel a lépcsőn a szobájába.

Vanna még mindig az igazak álmát aludta. A férfi megkerülte az ágyat, és bebújt a szúnyogháló alá. Sokkal jobbat is el tudott volna képzelni annál, amire készült, de ez az este már visszavonhatatlanul elromlott.

– Gyerünk, öltözz! – rázta fel a lányt.

– Miért? – kérdezte Vanna álmosan. – Hány óra van?

– Kettő múlt. Haza kell menned.

Ettől rögtön elszállt a lány szeméről az álom.

– Most?

– Most nem vagy biztonságban mellettem. Öltözz! Én indulok. Szólok a portásnak, hogy szerezzen neked egy szamlort.{3}

Mindketten tudták, hogy ez nem lesz nehéz. Nem egy triciklis a járművében aludt a szálloda oldalánál. Bennett nem érzett lelkiismeret-furdalást, hogy kidobja a lányt. Hitte, hogy most tényleg jobb neki a családjánál.

– Majd megkereslek – tette hozzá biztatóan.

– Jó – felelte Vanna, és már készen is állt az indulásra. Gyorsabban felöltözött, mint ahogy Bennett bekötötte a cipőjét. – Ne maradj el sokáig!

Soha többé nem látták egymást.

• • •

– És mi dolga Thaiföldön, Mr. Bennett?

A kérdés már a Ford V8-as kabrióban hangzott el, úton a kormányzati negyed felé.

Kevin Bennett egy állandó thaiföldi megbízásra vágyott. Kereken egy évvel ezelőtt New Yorkban találkozott Frederick R. Dolbeare-rel, aki öt éven keresztül volt a thai kormány külügyi tanácsadója. Nem sokkal előtte mondott le erről a posztról. Egy fogadáson futottak össze, majd Bennett meghívta vacsorára. Középnyugati kereskedőnek adta ki magát, aki befektetési lehetőségeket keresett. A vacsorán Bennett ügyesen forgatta a szót, Dolbeare többet beszélt magáról, mint ő az üzleti lehetőségekről. Elmesélte Bennettnek, hogy a thai kormány a harmincas évek elejétől egyre függetlenebb politikát folytatott, és tudatosan leépítette mind a brit, mind az amerikai kapcsolatokat. Dolbeare úgy érezte, hogy a bangkoki pozíciója csak látszatmunka. Hangzatos címet viselt, és nemegyszer miniszterekkel, sőt a királlyal is találkozott, ő szeretett volna mégis hasznos munkát végezni, nem csak reprezentálni és formális asszisztenciát nyújtani a harmad-, negyed-, ötödvonalbeli megbeszéléseken. Dolbeare a Yale-en végzett, a banki szférából érkezve vállalt külügyi szolgálatot, és járta be a világot. Bár egy hatalmas birtokon lakott, ahol a rezidenciáján saját telefon és egy fürdőház is a rendelkezésére állt, Bangkok kevés volt neki, és zavarta, hogy semmit nem kell csinálnia.

Kevin Bennettet viszont pontosan ez vonzotta ide.

Márciusban érkezett Bangkokba, és egy kis városszéli hotelben foglalt szobát magának. Öt hónapig csak ismerkedett az országgal, a várossal, a hivatalokkal és a mindennapi, apró-cseprő ügyekkel. Ez alatt az idő alatt kiismerte a hatalmi struktúrát, az állami és katonai irányítást, de legfőképpen a thai emberek világlátását, gondolkodását, habitusát. Öt hónap után áttette a székhelyét az Oriental Hotelbe, ahol a befolyásos külföldiek szálltak meg. Úgy vélte, az itt kötött új ismeretségek révén eljuthat a legbelsőbb körökbe, ahol majd fel tudja ajánlani a külpolitikai tudását a thai uralkodónak. Igaz, ez nem lesz hivatalos külügyi szolgálat, de nem is arra vágyott. Csupán a pozícióra. Úgy érezte, annyi ország, annyi év, annyi beteljesületlen lehetőség után igazán megérdemli.

Ezt húzza keresztül az, ha a japánok megtámadják Thaiföldet. Mi dolga Thaiföldön? Feltehetően így már semmi.

– Üzleti befektetéseket keresek. És ön?

George Hughes a szeme sarkából rápillantott.

– Én katonatiszt vagyok, Mr. Bennett. Oda megyek, ahová küldenek.

Katonatiszt, hajnali kettőkor kifogástalan öltözékben. Amikor a japán hadsereg Brit Malajziát támadja.

Bennett, mielőtt Thaiföldre érkezett, hallott egy merész kezdeményezésről, egy új szervezetről, amelynek ötletadója, szervezője egy „Wild Bill” Donovan nevű tábornok volt. Idén nyáron aztán eljutott hozzá a megalakulás híre is. Információkoordinációs Hivatalnak{4} nevezték el. Bennett szerint ideje volt már, hogy egy központi hírszerző szervezet összefogja a különböző csatornákon érkező információkat. Annak ellenére így vélte, hogy tudta, ez az ő működését is meg fogja nehezíteni.

– És a fiával érkezett ide? – érdeklődött tovább. Hughest nemegyszer egy fiatal fiúval látta, aki feltűnően hasonlított hozzá. Nincs is jobb álca egy hírszerző számára, mint a család.

– Hosszú távú megbízatásnak indult. És jó tapasztalatszerzés lesz Robertnek, így magammal hoztam.

– Értem.

– Azt mondta, hogy vannak ismerősei a külügynél. Kik azok?

– Nem túl jelentős személyek – vallotta be Bennett. – Pár alacsonyabb rangú hivatalnok, akik a gyakorlati munkát végzik. De ha vészhelyzet van, ők is bent lesznek.

– Akkor az én kapcsolatomat keressük fel – közölte Hughes.

– Az ki?

– Phon Tho Praszert Csantara.

Az altábornagy nevét minden bennfentes ismerte, a thai pénzügyminiszter kevés barátjának egyike volt. Jelentős befolyással rendelkezett, amit leginkább pénzügyi téren kamatoztatott, nem egyszer hidat képezve Phibun, a miniszterelnök, és a pénzügyminiszter, Pridi között.

Bennett ezen a ponton már biztos volt benne, hogy Hughes az Információkoordinációs Hivatal embere.

– Mióta van Thaiföldön, Mr. Hughes?

– Augusztus óta.

– És máris ilyen befolyásos ismerősöket szerzett?

– Nem csak az amerikaiak szeretik a pénzt, Mr. Bennett – felelte Hughes egy kis félmosollyal a szája sarkában. – Ezt önnek aztán igazán tudnia kell.

Bennett vette a finom jelzést. Nem azért van itt, mert berúgta Mrs. Marie-Robins Oriental Hotelbeli irodájának az ajtaját. Hughes akar tőle valamit. Leinformálta, és most akar tőle valamit.

Kinézett oldalra. Nem kanyarodtak el a Csaophraja irányába, azaz nem a miniszterelnöki hivatalhoz tartanak. Elhagyták a város kikövezett, kivilágított részeit, és egy sötét városrészen át haladtak észak felé, keményre döngölt úton, amit a Ford reflektorai messzire előre megvilágítottak. Az apró, lapos bungalók az éjszaka lepusztult díszleteiként álltak őrséget kétoldalt, körülöttük a megereszkedett levelű banánfák, magasba törő indiai rózsafák, ősöreg gigászi banyánok, mind fenyegető árnyékok.

Hughes biztos kézzel vezetett egy olyan úton, amin Bennett még sosem járt.

– És hová is megyünk most? – kérdezte Bennett.

– A Szuan Kulap palotához. Bizonyos esetekben kormányzati rezidenciaként működik.

– Mondjuk vészhelyzetek esetén?

– Mondjuk.

Nemsokára a földutat rendes út váltotta fel, eltűntek a bungalók, és minden átmenet nélkül magas kerítéssel körbevett paloták jelentek meg az út mellett. Visszatértek a városi részekre, a Duszit negyedbe. Bennett ekkor jött rá, hogy Hughes eddig szándékosan mellékutakon járt. Aztán pár perccel később ráfordultak a Szuan Kulap előtti utcára. Több tucat autó állt az út szélén, a sofőrök vagy a kerítések, oszlopok tövében guggoltak, és halkan beszélgettek, vagy a kormány mögött szundikáltak. Kipufogógáz ült az utcára, némelyik kocsinak járt a motorja, és reflektoraival bevilágította az éjszakát.

– Ezek nem Malaja miatt túráztatják a motort – morogta Bennett az orra alatt.

A palota egy hatalmas kert közepén állt, amit feketére és aranyra festett vaskerítés ölelt körül. A kétszintes épület fényárban úszott, olyan volt, mint egy hatalmas ékkő egy sötét tó felszínén. Hughes lassított, és jól tette: így is kis híján elütöttek egy katonát, aki a Ford reflektorai elé toppant. Pergő nyelven elhadart valamit, aminek a rájuk fordított fegyverével adott nyomatékot.

Sem Hughes, sem Bennett nem ijedt meg a fegyvertől.

– Csantara – szólt ki Hughes, majd felmutatott egy kihajtogatható igazolványt, és thaiul folytatta. Bennett megértett már pár szót a thai nyelvből, így rájött, hogy Hughes amerikai tanácsadóként azt követeli, hogy Csantara elé vezessék.

A katona végighallgatta, de nem állt félre, sőt kiszállította őket a Fordból. Két másik fegyveres melléjük csapódott, és a maguk dallamos nyelvén parancsszavakat énekeltek nekik. Hughes fordított:

– Kövessük őket!

A Ford V8-as járó motorral az út közepén maradt.

A palotakert kovácsoltvas kapujához vezették őket, ott meg kellett állniuk. Újabb katonák kerültek elő, most éppen a kerítés belső oldalán. Meghallgatták Hughes és Bennett kísérőinek a mondanivalóját, majd megfordultak, és elnyelte őket az éjszaka.

A két amerikai türelmesen várt.

Hamarosan Csantara altábornagy jelent meg. Bennettnek ezen a ponton el kellett ismernie, nem hitt benne, hogy ez megtörténik.

Alacsony ember volt, mint a thaiok nagy része, hosszúkás arccal és hegyes állal. Barna szeme a félhomályban fekete gombnak tűnt. Mintha csak egy bábu lenne. Díszegyenruhát viselt, rajta a kitüntetéseivel. Akármi történt is ezen az éjjelen, adott arra, hogy megfelelően legyen felöltözve. Mérgesnek tűnt.

– Mit akar itt, Hughes? – kérdezte nyersen. – Nem érek rá magával társalogni.

– Tudja azt, altábornagy.

– Gondolja át a Thaiföldet illető stratégiáit! – javasolta Csantara. – Csak ennyit mondhatok!

Hughes azonban nem mozdult. Az altábornagy először visszapillantott a palota épületére, majd előre a két férfira. Lekötelezettje lehetett az alezredesnek, mert mégsem távozott. Pár másodpercnyi hezitálás után beleegyezően biccentett.

– Jól van. Gyorsan a lényeget. A japánok partra szálltak Szamutprakan közelében, és Bangkok felé tartanak. Jelen pillanatban a seregeik és a város között csak egy rendőri különítmény van. Feltartjuk a támadókat, amíg döntés nem születik arról, hogy mit tegyünk.

– Milyen alternatívák vannak? – kérdezte Hughes.

– A japánok nem elfoglalni akarják Thaiföldet, hanem felvonulási területként használni. Pár órája kaptunk egy diplomáciai jegyzéket. Csak akkor támadtak, amikor nem válaszoltunk rá.

– Felvonulási terület vagy hódító sereg, a japánoknál egyre megy – felelte Hughes. – Mi Phibun álláspontja?

Csantara habozni látszott, aztán kibökte.

– Nem találjuk a miniszterelnököt. Döntésképtelenek vagyunk.

– Ah – bökte ki kicsit teátrálisan Hughes.

Bennett tisztában volt a kijelentés súlyával. Phibun nemcsak miniszterelnök, hanem katonai parancsnok is volt. Nyugati értelemben egy kis diktátor, aki autokratikus katonai irányítást valósított meg az elmúlt években.

– Köszönöm, altábornagy – szólalt meg rövid gondolkodás után Hughes. – Akármi történjen is, az ön érdekeit szem előtt tartom. Ugyanakkor arra is megkérem, ön is tartsa magát az ígéretéhez.

– Felejtse el! Ma este minden megváltozott.

– Éppen hogy nem változott semmi – hajolt közelebb a kerítéshez George Hughes. – Éppen hogy nem. Én tartom a szavam. Ne verjen át!

– Maga itt hamarosan ellenség lesz – morogta Csantara. – És én leszek a legjobb barátja. Az egyetlen barátja. Vigyázzon, hogyan beszél velem! – A figyelmeztetést mintegy végszónak szánva az altábornagy megfordult, és elindult vissza a palota épülete felé.

Hughes egyik lábáról a másikra állt, miközben Csantara alakját nézte, amint beolvad a sötétségbe. Aztán intett Bennettnek, hogy mehetnek.

Visszatértek a Fordhoz. Beszálltak, majd Hughes visszatolatott az utca végéig, és egy kanyarral ráfordult a keresztutcára. A Duszit negyed sötétebb volt, mint máskor.

Egész Bangkok sötétebb volt, mint máskor.

Hughes váltott, gázt adott, a Ford motorja felbődült. Finomabban is indulhattak volna, de mindösszesen ennyi árulkodott az alezredesben dúló feszültségről. Nyilván nem úgy sikerült ez a beszélgetés, ahogy tervezte.

Bennett arra gondolt, a mai nap ilyen. Mindenkinek keresztülvágja a terveit. Ezért lehet ideges az ember… egy rövid ideig. Aztán ideje újratervezni a dolgokat.

– Miért hozott magával… George? – törte meg a csendet az Oriental Hotel felé vezető visszaúton.

Hughes félrebillentette a fejét, és kivárt, mintha keresnie kellene a választ.

– Hisz a véletlenekben, Kevin? – kérdezte aztán. A hangjában már nyoma sem volt a feszültségnek. Pontosan azt tette, amit Bennett gondolt: új tervet készített.

– Azokban nem hinni kell, hanem megragadni őket – felelte szokatlan őszinteséggel Bennett. – Milyen véletlenre céloz?

Hughes elvigyorodott. Annyira szokatlan volt ez tőle, hogy Bennett megdöbbent.

– Hogy találkoztunk Maria Marie-Robins irodája előtt – válaszolta. – Őszinteségért őszinteséget. Délutánra vagy estére a japánok elfoglalják Bangkokot. Vagy úgy, hogy Phibun feladja a harcot ellenük, vagy úgy, hogy elsöprik Adul rendőreit, és letörik az ellenállást. Én nem hagyhatom el Thaiföldet, Kevin. Viszont valamit ki kellene juttatni az országból. Így hát szükségem van magára. Most még inkább, mint egy órával ezelőtt. Mert lefogadom, maga szökni fog, nem várja meg, amíg kiderül, hogy a megszállók mit terveznek az itt élő amerikai és brit állampolgárokkal.

{1} Thai (el)köszönés.

{2} ASEAN: Délkelet-Ázsiai Nemzetek Szövetsége.

{3} Thai tricikli.

{4} Office of the Coordinator of Information (COI).