AMTAK E-KÖNYVEK

KARINTHY FRIGYES

Cikkek, karcolatok 1933-1935

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-36-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KARINTHY FRIGYES

Cikkek, karcolatok 1933-1935

Tartalom

KARINTHY FRIGYES

Cikkek, karcolatok 1933-1935

1933

MAZSOLAKENYÉR Egy furcsa kor keresztmetszete

MINDENRE KÉPES BREHM VAGYIS ALKALMAZOTT ÁLLATISME (Újévi ajándék)

ZSINÓRPADLÁS Drótok a levegőben

ÉLETEK REGÉNYE, REGÉNYEK ÉLETE Biográfiák divatja

CORIOLANUS KONTRA ÖDIPUSZ Új komplexumot ajánlok

LÁZADÓ TEST Művészet avagy tudomány?

RAJONGÓ IFJÚSÁG? Öreg forradalmár dörmögése

TECHNOKRÁCIA? THEOKRÁCIA? Hozzászólás Zilahy cikkéhez

A MAGÁNTULAJDON KOMÉDIÁJA (Előszó az "Új Enciklopédiá"-hoz)

VERSEK ÁRADÁSA Különös természeti tünemény

RADÍROZNI VAGY NEM RADÍROZNI (Hozzászólás saját véleményemhez)

MARLENE DIETRICH AZT IZENTE...

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA Új Magyar Illemtan

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA Új Magyar Illemtan

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA Új Magyar Illemtan

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA Új Magyar Illemtan

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA Új Magyar Illemtan

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA Új Magyar Illemtan

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA Új Magyar Illemtan

MINDENFÉLE

REKLÁM ÉS PROPAGANDA Új stílus a politikában

AUTODAFÉ, DO. X. NIRVÁNA A Kant és Nietzsche Németországa

SZAVAK PERGŐTÜZÉBEN Góg, Magóg és Demagóg

LÉLEKBÚVÁR Ferenczi Sándor halálára

A LÉLEK ARCA Egyszerű szavak a sajtószabadságról

"BESZÉLJEN BALASSI BÁLINTRÓL..." (Érettségi vizsgán a régi hadszíntéren)

HALLÓ, HALLÓ, ITT RÁDIÓ SZÍNHÁZI ÉLET HALLÓ, HALLÓ! FIGYELEM! ÚJ MŰFAJ SZÜLETETT! Karinthy Frigyes helyszíni közvetítése a Nemzeti Színházból

SZÜKSÉGLET ÉS DIVAT Egy ankét tanulságai

MUMUSOK Barátságosabb arcot kérünk

EBCSONT SE FORR BE KÖNNYEN - ÉS EGYÉB KUTYABAJOK Egy délelőtt az Állatorvosi Főiskolán

A HAJÓTÖRÖTT ÉLET RONCSAI KÖZT Kettőtől négyig a Teleki téren

ARANYSZÁJÚ SZENT CÉGVEZETŐ Költészet és politika

ÉS MIT SZÓL EHHEZ AZ UTCA? (Egy negyedóra a közvélemény fókuszában)

ZAJTALAN BOMBAVETŐ Nyáresti utópia

REND

NÉGY LITER LEVEGŐ

SZÁRNYATLAN ANGYALOK Légtornáz produkció a nyári cirkuszban

N. O. É. Noé Zeppelinje

A NAP SZENZÁCIÓJA

VIGYÁZAT, ROBBANUNK! (Nyári éjszaka a sváb-hegyi csillagvizsgálóban)

A STERILIZÁCIÓ

KARINTHY FRIGYES IRODALMI LEVELE

EGYOLDALÚ BESZÉLGETÉS TOMIVAL És a remény, hogy egyszer párbeszéddé válik

RÁKÁSZOK

LÉGTORNÁSZ ÉS RIPORTER (Élmény és emlék)

GANDHI MEGINT ESZIK

CSÉNZS

A MEGHOSSZABBÍTOTT SZÜNIDŐ

HÁROMSZÁZÉVES KÁRTYAVÁR (Destrukció a Tabánban)

ESTI KORNÉL, A KÖLTŐ - KOSZTOLÁNYI DEZSŐ, AZ EMBER (Beszélgetés a Logody utcában)

GYÁSZHÍR AZ EMBERNEK Eszmék temetőjében

ERKÖLCSÖK HŐMÉRŐJE (Beszélgetés egy szép asszonnyal)

FŐNYEREMÉNY Túlvilág a Földön

RÉGÉSZEK BUDAPESTEN

LELKI FÉNYŰZÉS: GONDOLAT Német sajtótörvény és egyebek

"TÜNDÉRLAK MAGYARHONBAN" Gyönyörű Budapest

A SZISZTÉMÁS EMBER (Beszélgetés egy rulettsprengolóval)

SCHNABEL NAGYMAMA, A TECHNIKUS Monográfia

ÖNZETLEN ROSSZASÁG Tisztelgés a Pokol Ismeretlen Katonája előtt

ÚJ TÁRSASJÁTÉKOK

EGY TÉMA ÍRÓT KERES Korszerű elégia

HAPPY ÉS UNHAPPY

FÉNYKÉPEK

VÉSZFÉK

GÉPISTEN, JÖJJÖN EL A TE ORSZÁGOD Gondolatok a moziban

ESZPERANTÓ ÉS EUGENETIKA Hozzászólás a Zilahy-cikkekhez

KARÁCSONYORSZÁG

PORSZEM

KIMENT-E A SZERELEM A DIVATBÓL? Gondolatok egy amerikai interjú körül

BABITS KÖNYVE Elza pilóta vagy A tökéletes társadalom

1934

SRÉGEN ÁLLÓ ÍRÓASZTAL Diktátorok kora

RAGADOZÓK Látomás az irodalmi kávéházban

FORRADALMI SZAKÁCSKÖNYVEM

A MAGYAR ÍRÓ Szavak Móra Ferencről

"A KALAPOM CILINDER" Tűnődés egy névjegy előtt

SIKER ÉS ÉRVÉNYESÜLÉS És egy megfelelő példa

EGY JÓ KIS DUMA Avagy finomabban: peripatetikus beszélgetés a szellemvilágról

ÁLLATOK, EMBEREK, GONDOK Szabad gondolatlánc Raitsits Emil halálára

HÚSVÉTI AJÁNDÉK Másszóval: Budapesten olcsóbb lett a tojás

EGY POGÁNY LÉLEK MEGTÉRÉSE Ünnepélyes bejelentés

GÉPEK DZSUNGELJE Látomás az utcán

PARNASSZUS A BEKETOWBAN A szellem artistái az artistaszellem színterén

KONFERANSZIÉK VILÁGKONFERENCIÁJA (Konferálja: Karinthy Frigyes)

BŐRHARISNYA ÉS GÉPMADÁR Becsületszavamra, nem politika

A NEVETSÉGES NEVETÉS (Viccek alkonya)

MAGÁNÜGYEK ÉS KÖZÜGYEK avagy ki miatt jár a banda télen-nyáron szalmakalapban? Színházi purparlé

LAZA LELKI TARTÁS Egy újfajta "mazdaznan" körvonalai

VÁLTOZATOK A RÉGI HÚRON A Magyarország "kis csirkefogó" vitájához

SZTRATOSZFÉRA-REPÜLŐK Egy kis ünneprontás

HÉTFŐN, TIZEDIKÉN: VILÁG VÉGE (Kiküldött munkatársunk panasza)

BRÓDY SÁNDOR

SZÁMOK ÉS TÉNYEK Élet, Politika, Művészet

PETŐFI AZ ÖTVENPENGŐSÖN

NÉGY NAPOM AZ ILLATOS UTCÁBAN (Eredeti riport a kutyafogházról)

MŰVÉSZETI TANÁCS (És ami kimaradt belőle)

KI AKAROK BÚJNI A SODROMBÓL! Egy fellázadt hernyó panaszai

RÁDIÓBARÁTOK EGYESÜLETE (Támogassuk a rádiót!)

FELSŐLÉGCSAVAROS REPÜLŐGÉPET VESZEK

TÚLVILÁGI UNALOM Hozzászólás Az Est közvitájához

TERMÉSZETRAJZÓRA AZ ANGYALISKOLÁBAN (Karácsonyi álom)

ŐSZINTÉN...

A JUBILÁLÓ BŰVÖS SZÉK (Szerző vallomása)

SZILVESZTERI KIÁRUSÍTÁS Témaleltár a noteszemből

ÍGY ÍRTOK TI

ÍGY ÍRTOK TI KARINTHY FRIGYES!

ÍGY ÍRTOK TI Krumpli (Kutyaregény)

ÍGY ÍRTOK TI közgazdasági cikket

ÍGY ÍRTOK TI politikai cikket

ÍGY ÍRTOK TI Szakmák a színpadon

ÍGY ÍRTOK TI! A tudós és a Tudósító

CIRKUSZ A VÍGSZÍNHÁZBAN

FANTÁZIA ÉS VIDÉKE

ÍGY ÍRTOK TI! Éretlenségi A főigazgató vizsgája

ÍGY ÍRTOK TI A 13. században

1935

ULTIMA RATIO REGUM Ami a szűrőben megmaradt

TÁRSASÁG, FORGÓKORONG Egy kedves játék tanulságai

A MI IDŐNK KÖVETKEZIK MOST! (Biztató jelek Hollywood felől)

"MINDENÜTT ABLAKOKAT LÁTTAM..." Európai és amerikai gengszterek

NEHÉZVÍZ

A MÉLTÓSÁGOS ASSZONY TRAFIKJA VAGY AZ ELADÁS MŰVÉSZETE Egy asszonyhoz, akinek pultja van

BODRI

PROGRAMBESZÉDEM A közeledő választások alkalmából

"A HIVATALNOK PACKÁZÁSAI" És a nők tsátsogása

KÉT SZOBRÁSZ ÉS EGY SZÍNÉSZ

A HOLD ÉS FÖLD (Húsvéti humoreszk)

A LÉLEKIDOMÁR Petes Alfréd tragédiájához

JELES SZÓBELI ÉRETTSÉGI 2150-BEN A MAGYAR IRODALOMBÓL

FICK MEG A CSÍK MEG A FISCHER Költő az úszóversenyen

VACSORA, EGY FEKETÉVEL Egyébként minden nélkül

DIE HISTORISCHE HALÁSZKUNYHÓ VAGY A KÖLTŐ, A HALÁSZ ÉS A FOTOGRÁFUS Beszámoló egy rosszul sikerült júniusi riportról

MÉG A SZÁNK SE ÉR ÖSSZE INGYEN... Őstehetség és új tehetség

DREYFUS MEGHALT és Zola?

TEDDY ÉS A SÜKET DUMA

ÉRDEKELVE VAGYOK!

CIGÁNYBANDA AZ ORSZÁGÚTON Egy kínos ügyben való nyomozásom eddigi eredményei

ÉLŐLÉNYEK A ZENEKARBAN Zenéskávéházi látomás

HALÁL A STRANDON

KÉSELÉS A LÁGYMÁNYOSON Kis riport

KITALÁLNI ÉS FELTALÁLNI

HA MÁR SZABADTÉREN... (Szerény javaslat a jövő színházi évadra)

PRÓBÁLJ MÁSRA GONDOLNI, HA TUDSZ Denaturált élet

MÉRSÉKELT ÉGÖV

LÉLEK A FILM KESKENYVÁGÁNYAIN (Az amatőr mozgófényképezők sajtóbemutatója)

EGY ÁLLAM ÉS EGY HUMORISTA Két nagyhatalom versengése

MOLNÁR FERENC TISZTÁBBAN KÉPVISELI A FRANCIA SZELLEMET, MINT A PÁRIZSI ÍRÓK - MONDJA PAUL DERVAL, A FOLIES BERGÈRE IGAZGATÓJA

JAROSI ANZA IKAGADESZKA

VILÁGREKORD - HÚSZ KILOMÉTER ÓRÁNKÉNT! (Harminc év előtti autók versenye)

"ESTE, A PARKBAN, A HALK SZIKOMÓROK..." Duna-hangulat

HALLÓ, AZ EST! LONDON Az Est hét repülőriportere megérkezett

LONDON DERÜLTEN MOSOLYOG

HALLÓ, AZ EST! ITT EURÓPA BESZÉL! MADÁRTÁVLAT ÉS KUTYAFUTTA (A kétnapos londoni lexikon)

EGY FÉL NAP, REGGEL TÍZTŐL ESTE NYOLCIG Eredeti jegyzetek a lehajtható asztalkán, a Budapest-London vonalon közlekedő Daedalus légvonat fülkéjében

OROSZLÁNRA VADÁSZTAM MA REGGEL

BUDAPESTI BOKRÉTA GYÖNGYÖSÖN (Helyszíni közvetítés) Speaker: KARINTHY FRIGYES

BOSZORKÁNYKASTÉLY ÉS KOLERABACILUS Nagy idők, apró gondolatok

A PESTI IRGALOM HEGYE (Látogatás a központi dologházban) Mont de piété, monte di pietá...

"ISTENEK ELEDELE Hormonok a láthatáron

HAZUDNI, MINDHALÁLIG

VILÁG SZÍNJÁTÉKA (A Színházi Élet százötven éves jubileuma)

VALÓSÁG VILÁGA Novella Írta: Budapesti Karinthy Ödön

ÉLETEM STATISZTIKÁJA

KISTEXT A FARKAS JEGYÉBEN (Látogatás a kispesti textilgyár ipartelepén)

SAJÁT KÜLÖN EGYPERCES DETEKTÍVREGÉNYEM (Aminek az az előnye is megvan, hogy a megfejtésre nem kell holnapig várni)

MOSCHLECK-KENŐCS

A BÁRZSING BALLADÁJA Egy költő, aki nyelni tud

"SZOMORÚ VASÁRNAP" A halhatatlan giccs

"ELTÖRTÉK A HEGEDŰM..." Lángész vagy őrült vagy szent

ELLENTÉT

MICIMACKÓ MEGÉRKEZETT Az első Micimackó-könyv a magyar könyvpiacon

FÖLDÖNFUTÓ GAZDAGOK

SZOPHOKLÉSZ MEGHAL, SHAKESPEARE ÉL Vagy megfordítva?

KÖLTÉSZET A KÖNYVKIRAKATBAN Végre egy stílszerű reklám

PÉNTEK, TIZENHARMADIKA, LUCA NAPJA

PIROS

MIRE KÉPES AZ EMBER Egy kávéskanál metafiziológia

GOMBÓCVERSENY Karácsonyi sporttudósítás

MONDD MEG ŐSZINTÉN - VOLT VELE DOLGOD?

MIT TEGYEN AZ ÍRÓ A HÁBORÚVAL SZEMBEN?

1933

MAZSOLAKENYÉR
Egy furcsa kor keresztmetszete

Az év utolsó napján, régi szokásom szerint, eldobom témanoteszemet, újat kezdek, mint jó újságíró, aki megtanulta, hogy a közérdeklődés szempontjából többet ér a holnapi napra egy aktuális verébgyilkosság, mint ma egy egész túzokbirodalom összeomlása, amiről reggelre kelve a kutya se beszél többé. Hevenyében azért átlapozom a noteszt, talán maradt benne, kihúzatlanul valami, amit még fel lehet használni.

Ezt a szót találom: "Mazsolakenyér".

És alatta, zárjelben: "Gazdasági viszonyok Görögországban".

Végre, némi töprengés után, eszembe jut. Világjárt szakember megbízható adatnak mesélte, a balkáni nyomorúság példájaképpen, hogy Görögországban kenyérmag hiányában a devizapolitika következtében nyakukon maradt rengeteg mazsolát szárítják és őrlik meg kenyérnek - egy adag liszt, két adag mazsola, ez az arány.

Az első, olcsó képzettársítás, egy hírhedt szállóige, a történelemből. Már nem is tudom, melyik főhercegnő mondta a forradalom előestéjén, felemelve szépívű, csodálkozó szemöldökét: "Hogyan? A népnek nincs kenyere? Dehát miért nem esznek kalácsot?"

Úgy látszik, ötnegyed évszázad után, az örök válság megoldásának ez a ragyogó ötlete valóra vált. A nyomorgó nép kenyér híján ráfanyalodott a kalácsra, annak is legértékesebb, hogy úgy mondjam, legkalácsibb alkatrészére, megeszi a mazsolát úgy és azért, ahogyan az anekdotabeli kávécsempész biztosította a gyanakvó fináncot, aki nem akarta elhinni a kávéról, hogy az madáreledel, mivelhogy azt nem eszi meg a madár: "Micsoda? Nem eszi meg? Nem kap mást!"

*

Nehéz dolga lesz korunk történelemírójának képet adni a "gazdasági világválság" külső tüneteiről. A forradalmak előtti népnyomor történelmi közhelye a lefelé licitált életszükségletek alsó határát veszi példának, ha a szegénység és nyomorúság riasztó végleteit kell ábrázolni. Dózsa György népe fakérget früstökölt, az ostromolt Párizs "dejeuner"-je patkánypecsenye volt, sáskát ettek a pusztában vándorló zsidók és Dumouriez katonái szalmába göngyölt lábbal harcoltak egy világ ellen. Ezek világos és érthető példák, nem kell hozzájuk magyarázat. Jelentenek egy nyilvánvalóan megromlott és elviselhetetlen állapotot, elmúlt hibák és bűnök következményét, javak elfogyását, erők kimerülését, szervezetek kahexiás lesoványodását, szervek betegségének tüneteként, ahol már csak sebészi beavatkozással lehet segíteni, ha egyáltalán lehet.

De hogy fogja megérteni a huszonegyedik század kutatója ennek a furcsa, új fogalomnak, ennek a fából-vaskarika-tételnek a jelentését, amit ma, mint valami egyszerű és természetes magyarázatot használ a szakember, "túlprodukció, mint az általános nyomor főoka" ugyanabban a században, mely a közlekedésnek, tehát a javak elosztásának győzelmes forradalmát harcolta ki a technikában? Hogy a kávét a tengerbe öntik és a mazsolából kenyeret csinálnak, ez a kuriózum elképzelhető holmi barbár szigeten a földrajzi felfedezések aranykorában, amikor Cortez Ferdinánd martalócai üvegcserepen vettek szanaszét heverő valódi aranykoloncokat a műveletlen és elszigetelt vadaktól - de hogy egyeztessük össze ép ésszel a cserekereskedelemnek ezt a primitív rablógazdaságát a másodpercek alatt egész Földgolyót értesítő hírszolgálat, s az egyhetes világ körüli utak hajnalhasadásával?

*

Valahogy eltévedtünk.

S aki eltévedt, annak a számára a szerencsétlenség szempontjából nagyon mindegy, hogy hol tévedt el: afrikai homoksivatagban vagy egy európai aranybánya útvesztőin és sikátoraiban. Képzeljék el az utóbbi esetet, egy új Robinzont, aki fölött az aranybánya látogatása közben beomlott a kijárat. Mennyivel kedvezőtlenebb a helyzete ősének, a lakatlan, de természetadta kincsektől változatos sziget uránál! Ott víz és levegő és növények és állatok állottak rendelkezésére - itt meg csak arany, arany, semmi más! Aranyból kell kifaragnia mindent, amire szüksége lehet, egy egész csomó dolgot, amire ez az anyag nem alkalmas: cipőzsinórt aranyból és kefét aranyból és fogpiszkálót aranyból, feltéve, hogy lesz mit kipiszkálni a fogából, mivelhogy az aranyat mégse eheti meg - bizonyos, hogy egy hét múlva nagyon jó üzletet csinálhat vele bármelyik kucséber, ha véletlenül lekerül hozzá, hogy olcsó portékájával üzletet csináljon.

A kapitalizmus végeladást rendez, kiárusítja a raktárt, minden elfogadható áron. Olcsón kaphatók a legdrágább, féltve őrzött kincsek, szellemiekben is.

Vigyázz, költő, te is a csődtömegben vagy! örülhetsz, ha lelked aranyából telik majd koldusbotra.

Szerettem volna külföldre utazni, légijáratok iránt érdeklődtem. Kiderült, hogy télen szünetelnek - nem az időjárás miatt. Nagy deficittel zárult az utóbbi három év mérlege, nincs pénz repülőgépre, megakadt az egész ipar.

Nem siette el dolgát az egész diadalmas technikai fellendülés egy-két évszázaddal?

Úgy hat rám az egész művelt és civilizált Euro-Amerika nagyszerű "modern" berendezkedése, mint a tönkrement spekuláns lakásában a hitelre vásárolt csillár és gépzongora.

Pesti Napló - 1933. január 1.

MINDENRE KÉPES BREHM
VAGYIS ALKALMAZOTT ÁLLATISME
(Újévi ajándék)

Nékem nincs egyebem kedves olvasó, amit újévi ajándékul adhatnék Neked. Tudom, hogy szeretsz játszani - de a játékszer drága, adok Neked abból a fajtából, aminek bőviben vagyok: szójátékot.

Hogy egész évre el légy látva vele.

Ebben az évben jött divatba ez a hüle vicc.

Hogy hívják a kis alligátort? Nem tudod? Hát alig-aligátor.

S mielőtt magadhoz tértél, jött az újabb. Na és a kis rókát? Apróka. És a kövér fókát? Pufóka. És a jóllakott elefántot? Telefánt.

Addig mérgesítettek ezzel a marhasággal, míg tegnap este egy ismerősömet, aki megvádolt, hogy csak azért bosszankodom, tizedszer szenvedve el ezt a négy szellemes kérdést (egész évben nem hallottam többet), mert egy savanyú fráter lettem, és mert én nem tudok már ilyen jó vicceket csinálni, ezt az ismerősömet galléron fogtam, lepöndörítettem magam mellé, és azt mondtam neki, Cyrano modorában ("mondhatta volna szebben, kis lovag"): "Most pedig nem eresztem el a gallérodat, amíg végig nem hallgatsz százhúsz darab hasonló szójátékot, amiket kapásból, így, ahogy hallod, megállás és lélegzetvétel nélkül belerögtönzök a hasadba - itt egy darab papír, jegyezd!"

És százhúsz kilométeres tempóban diktálni kezdtem, alig tudta gyorsírni:

1. Öreg krokodilus = krokodilona
2. Éhes bálna = zabálna
3. Züllött medve = elvetemedve
4. Vidám mókus = nevetke
5. Csukáné férje = kancsuka
6. Kecskegida = gyerekecske
7. Nyűgösködő fogas = nyafogas
8. Zsidó disznó = kósertés
9. Ma született üsző = mariska
10. Hiú ünő = feltűnő
11. Kövér sas = hasas
12. Három macska = hármacska
13. Gyors ürge = fürge
14. Apátlan-anyátlan vakond = árvakond
15. Sebzett denevér = mindenevér
16. Félénk puli = lapuli
17. Kis pincs = pincsőke
18. Tíz agár = agárda
19. Vidám dog = boldog
20. Szegény sóshering = sóhering
21. Mozgó ászkarák = mászkarák
22. Kamatra dolgozó ázalék = százalék
23. Rosszkedvű cethal = ecethal
24. Ostoba márna = szamárna
25. Éhes atka = falatka
26. Sok borz együtt = táborz
27. Lyukas cipőjű százlábú = féllábú
28. Skót gorilla = zsugorilla
29. Nőstény hermelin = fraumelin
30. Elmebeteg sügér = mesügér
31. Gyászoló izraelita veréb = süveréb
32. Jasszpacsirta = apacsirta
33. Tönkrement tehén = pleitehén
34. Bánatos mormota = szomormota
35. Becsapott liba = libalek
36. Lesben álló bak = silbak
37. Csinos kis cserebogár = csecserebogár
38. Buta darázs = badarázs
39. Kacér őzike = főzike
40. Lepkéné "in flagranti" = meglepke
41. Heccelő szitakötő = uszitakötő
42. Hanyatló értelmű tulok = butulok
43. Búcsúzó pávián = pápávián
44. Téli vadkacsa = évadkacsa
45. Hízelgő kacsa = kacsacsener
46. Az én kis csimpánzom = kicsimpánz
47. Nagy csiga = csigmond
48. Félénk pulyka = lapulyka
49. Duzzogó strucc = struccol
50. Kórházi poloska = ápoloska
51. Óriásszúnyog = iszúnyog
52. Két összeütköző bolha = karambolha
53. Rozmár fehérneműje = rozmaring
54. Szégyenlős tapír = tapirul
55. Ordító bölény = bömbölény
56. Bánatos seregély = keseregély
57. Öreg boa = oboa
58. Büszke kobra = dekobra!
59. Lábadozó kígyó = kigyógyul
60. Nem időszerű skorpió = máskorpió
61. Cifra skarabeusz = maskarabeusz
62. Híres tetű = ismertetű
63. Az egész világon elterjedt moszkitó = kozmoszkitó
64. Kikergetett moszkitó = moszkitolonc
65. Sokat beszélő polip = papolip
66. Jó előadó polip = polipinszkája
67. Serdülő masztodon = kamasztodon
68. Konzervatív paradicsommadár = maradicsommadár
69. Teherhordó pelikán = cipelikán
70. Éneklő pelikán = pelikántor
71. Együgyű flamingó = maflamingó
72. Hős kaméleon = kaméleonidász
73. Pukkadó banka = robbanka
74. Vagyonát elvesztett tigris = fatigris
75. Öreg oroszlán = koroszlán
76. Sok zerge = ezerge
77. Haragos vipera = csipera
78. Mérges öszvér = bőszvér
79. Vipera mint corpus delicti = viperanyag
80. Rágalmazó fogoly = ráfogoly
81. Ingerlékeny spitz = auspitz
82. Kardhal, akinek viszket = vakardhal
83. Szerelmes tapír = pistapír
84. Vádaskodó holló = koholló
8 5. Pucér termesz = termesztelen
86. Ostoba jaguár = hójaguár
87. Nevető hiúz = hihiúz
88. Meginterjúvolt atka = nyilatka
89. Vékony cincér = cincérna
90. Makacs tücsök = tücsökönyös
91. Tudós tücsök = betücsök
92. Filozófiailag képzett antilop = kantilop
93. Becsületes gazella = igazella
94. Kis bagoly = babagoj
95. Kan terrier = misterrier
96. Verekedő rigó = hirigó
97. Kis cinke = picinke
98, Politizáló giliszta = gilisztavezető
99. Nomádérzésű angolna = barangolna
100. Fekete gerlice = négerlice

Tovább nem tudtam eljutni, szellemes ismerősöm térdre esett, és úgy könyörgött, hogy hagyjam abba, soha többé nem bánt. Bár ilyenformán húsz darab bennem maradt, megkegyelmezek az olvasónak is, csak még azt közlöm vele, hogy Brehmben nem százhúsz, hanem legalább ötvenezer állatnév van, és én mindegyikre csinálok szójátékot, ha rosszul viseli magát az új esztendőben - egyelőre, hogy lássa nagylelkűségemet, arra figyelmeztetem, hogy csak kutyafajta van vagy ötszáz, s ezekből én, befejezésül, egyetlenegyet említek csak meg, Rintintint, akit, ha maga is tudna ilyen remek szójátékokat csinálni, bátran minősíthetnénk alulírott szerény elnevezéssel:

KARINTINTIN

Színházi Élet, 1933. 1. szám

ZSINÓRPADLÁS
Drótok a levegőben

"De úgy nézek már bűnt s erényt,
Mint egy kiolvasott regényt."

(Reviczky)

Gyermekkoromban igen élénk rokonszenv és ellenszenv fűzött a tárgyakhoz. Jól emlékszem egy karosszékre a szalonban, fehér porcelán gombokkal kirakva, ez a karosszék öreg volt és jóságos, megértő, kicsit elfogult, titokban mindig nekem adott igazat, ha összekülönböztem a felnőttekkel. A kis fiókos szekrénynek görbe lába volt, cinikus kis nyomorék, mindent viccesen fogott fel, fölényesen röhögött rajtam, és próbált megnevettetni, ha dühösen sírtam valami méltatlan sérelmen. Csattogó fogazatával a zongora vérszívó vadállat volt ebben a társaságban, a falióra beteg, szórakozott, köhögős, kényes és nyafka öregúr, fáslival a nyakán. Három egyforma támlásszék közül kettő engesztelhetetlen haragban állt egymással, mióta az eszemet bírtam, hiába próbáltam kibékíteni őket - a harmadik nőiesen gyönge és ijedős, sokat sírdogált miattuk, lehet, hogy rajta vesztek össze. Legjobban egy sámlitól féltem, képesnek tartottam, hogy éjszaka rám ront, és megfojt mellső lábaival. Ma már tudom: a Miki egér világa volt ez a törvénytelen, boldog őskor, mielőtt a mechanika és anyagszerűség alkotmánya megszületett. Később értesültem a szigorú rendeletekről, amiknek az egyéniségek alávetve, sajnos, nem tekinthetők többé egyéniségnek: nehézség, szabadesés, halmazállapot. De mert szükségem volt rá, hogy érzelmeimre fedezetet találjak, átvittem a tárgyak tulajdonságait az élőlényekre - eleinte az állatokkal és növényekkel kísérleteztem, de olyan határozott és körülírt és állandó jellemmel és kedéllyel találkoztam náluk, hogy képzeletem csakhamar megunta a dolgot - olyan lényt kellett keresnem, akiben éppen úgy megvan a kutya hűsége, mint az oroszlán vadsága, a kanári kedves affektálása és a keselyű keserű pátosza. Így kezdődik az embertársainkkal való barátkozás, abban a rendíthetetlen, boldog hitben, hogy végre magamhoz hasonlóra bukkantam, százarcú valamire, önmagát soha meg nem ismétlő igazi életre az időben, mely soha vissza nem szalad, mely nem áll, mindig előrerohan, ugyanazt a pillanatot fel nem újítja - csak hozzá hasonló csoda tarthat lépést vele, mindig hozzá, az egyetlen pillanathoz idomuló, mindig új tartalommal megújuló jelent a múlthoz mindig hozzáadó, egyre gazdagodó eszmélet: az ember, eszményi partner a legszebb és legizgalmasabb játszmában, öröm és szenvedés kártyáival, a Jelen nevű játék játszótársa, aki szabályait betartja a játéknak, de kötelező törvényét nem ismeri el.

*

Idősebb írótársak hátrahagyott írásait lapozgatva, úgy látom, mindenkinél úgy negyvenen felül kezdődik el ez az állapot, ez a lelki tartás, amit egyre jobban, egyre gyakrabban figyelek meg magamon. Az ember húszéves korában csinál magának egy képzelt világot, gazdagságban és sokrétűségben egyenértékűt a valódival, s ehhez körülbelül húsz évig ragaszkodik makacsul és görcsösen. Ennyi idő kell hozzá valószínűen, hogy a mérleg egyik serpenyőjében lassan felgyűlő, egymásra rétegeződő tapasztalatok túlsúlyba kerülve, egyszer csak felbillentsék a másikat, melyben a kezdettől fogva változatlanul küzd az érvényesülésért a Hit, hogy hozzánk hasonló, lelkes lények vesznek körül bennünket. A szemünkből sugárzó vonzalom és rajongás kialszik, lehull, mint valami tüzes hályog, szemünket dörzsöljük, és csodálkozva nézünk körül.

*

Nem tudom, így vagytok-e velem ti is, mint én veletek, kortársaim. A magasba röppenve nemhogy kitágult volna a láthatár, egyre szűkebb lett, s egyszer csak fejemet tetőbe ütve, zsinórpadlásszerű helyiségben találtam magam.

Furcsa rögeszme, különös látomás, sajátos hallucináció, kedves doktor úr - engedje meg, hogy mint intelligens elmebeteg, magam mondjam el a tüneteket.

Drótokat látok, doktor úr, körülbelül egy éve, drótokat a levegőben, amit azelőtt üresnek láttam. Drótokat egyre sűrűbben, egyre biztosabban, abban a pillanatban, mikor elevennek hitt embertársam megmozdul, vagy megszólal mellettem. Elég szép számú, de korántsem túl sok drótok rendszere lóg alá, egyik a kezét emeli, másik a lábát, harmadik a nyelvét, negyedik a feje búbján tűnik el, úgy látszik, belülről mozgatja agyvelejét. S mivel látom a drótokat, azt is észreveszem már, hogy egy másodperccel előbb mozdul meg, mint a beléjekapcsolt testrész - egy állandó kellemetlen és mindent elrontó komikumféle idegesít és zavar, beszélgetés, érintkezés közben - előre tudom, hogy testének és értelmének melyik része fog megmozdulni a következő pillanatban.

Vége a váratlan csoda örömének, meglepetésnek és várakozásnak, az egészséges élet értelmének. Mióta ezek a drótok ott kereszteződnek szemem előtt, feladtam minden reményt, hogy szavamnak és cselekedetemnek valami hatása lesz az emberekre, s enélkül mit ér az egész komédia? Ha legalább én mozgatnám a drótokat - de nem, a drótok vége ködbe vész, nem látom, kinek a kezében futnak össze: talán nem is értelmes lény, csak valami gépezet. Külön-külön mindegyik drótot ismerem már, csak az összefüggést nem találom. De nem is érdekel, hiszen én nem bábszínházba akartam jönni, becsaptak, adják vissza a keserves pénzen megváltott jegyet. Az egész egy cseppet se mulatságos, cseppet se mulattat tulajdon nagyszerű bölcsességem, amellyel előre biztos vagyok benne, hogy erről vagy arról a javaslatról vagy gondolatról vagy cselekedetről mi lesz a véleménye, mi lesz a spontán elfogulatlan ítélete Hitlernek, mi lesz Hindenburgnak vagy akár a házmesteremnek. Hogy mulassak a tréfán, mikor minden csattanót előre bemond bennem egy kellemetlen kis súgó - hogyan örüljek barátaim szeretetének, tudom, hogy nem énbennem az ok, a szeretetre méltó tulajdonság, őbenne mozdul a szeretet drótja - hogyan gyűlöljem ellenségem vagy hogyan akarjam meggyőzni őket, mikor nyilvánvaló, hogy akármit csinálok, állhatok fejem tetejére, válhatok hasonlóvá mindenhez, amit imád, mégse fogok tetszeni neki, mert drótszerkezete úgy van beállítva, hogy ne tessék neki az, ami vagyok.

*

Szabadítson meg ezektől a drótoktól, doktor úr - gyógyítson meg, mondja, mit tegyek?

Ne tovább - elég! A szája kinyílt - de már nem vagyok kíváncsi.

Odanézzen - ott... a feje fölött... megmozdult egy drót...

Jól ismerem - az Osztályozó Tudomány drótja - freudizmus, kretschmerizmus...

Inkább ordítson egyet, jó? Vagy vágjuk hátba egymást! Vagy csináljon, mondjon valami mást, mint ami eszébe jutott - akármit! Csak jó hangosan és vidáman! nem az a fontos, hogy igazunk legyen, akár magának, akár nekem - az a fontos, hogy felébredjünk a mozdulatlan álmozgásnak ebből az unalmas, kellemetlen álomdermedéséből.

Pesti Napló, 1933. január 8.

ÉLETEK REGÉNYE, REGÉNYEK ÉLETE
Biográfiák divatja

Könnyen lehet, hogy a bájos, műveletlenségéről hírhedt színésznő anekdotája halhatatlanná válik, mint azok a naiv kiszólások (múlt héten idéztem a nép számára kalácsot követelő forradalom előtti hercegnőét), amik egy összeomló és egy újjászülető kultúrkorszak határán hangzanak el. Éppen ezért, nem restellem újra elmondani. Ezt a színésznőt, akiről azt rebesgették a gonoszkodók, hogy egy Shakespeare-repríz előadása után mindenáron meg akart ismerkedni a szerzővel, egy napon próba közben azon kapta rajta igazgatója, hogy minden idegszálával belefeledkezve olvasta Emil Ludwig Napóleon-életrajzát, ezt a népszerűsége ellenére is pallérozott műveltségű olvasóknak írott könyvet. Elcsodálkozott, mert legfeljebb az olcsó detektívregények színvonalát tételezte volna fel tagjáról - lelkében bocsánatot kért tőle, amiért elhitte az igaztalan rágalmakat, s most már barátságosan, mint egyenrangú olvasót szólította meg: "Na, mit szól ehhez a könyvhöz, ugye nagyszerű?" "Remek, őrült érdekes" - mondta a színésznő, ki se emelve fejét a könyvből. "Meghiszem azt - lelkesedett az igazgató -, és egyre jobb lesz, látom, a közepe felé tart - majd meglátja, az utolsó fejezetek, a Szent Ilona-sziget és a száműzetés, az a legerősebb része." Mire a színésznő dühösen felugrott, és lecsapta a könyvet. "Menjen, maga utálatos, most elmondja a végét, pedig arra voltam a legkíváncsibb!"

Eltekintve a csendes mélabútól, amivel egy ilyen pogány és tiszta lelket irigyelni lehet, aki Napóleon életrajzának olvasása közben izgatottan találgatja magában, vajon hogy fogja végezni a hős, megkapják-e egymást vagy sem - ennek a színésznőnek a történelmi stúdiumok terén tanúsított, hogy is mondjam, szeplőtlen ártatlansága kultúrhistóriai érték is: jelképes figurája és utolsó mohikánja ő ama boldog korok egyikének, amelyeket Nietzsche egyik "korszerűtlen elmélkedésében" azért tart nagyoknak, termékenyeknek, csodálatosaknak, mert hiányzik belőlük a "történelmi szemlélet" meg a történelmi érzék is - fütyülnek a múltra, annak minden tanulságára, sokkal jobban érdekli őket a jelen, s ezzel válnak klasszikus, alkotó és alakító példaképekké a jövő számára. A hellén géniusz Hérodotosz nélkül is kivillantotta volna magából Arisztophanészt és Szókratészt, és bizonyos hogy még a nagy görög tudósok is kevesebbet tudtak nálunk arról a közelmúltról, ami számunkra távolmúlt; mégis több mondanivalójuk akadt az emberi lélekről, mint a modern tudósnak, aki megkerülve őket, Neander völgyéig szaladt vissza, hogy a forrásokat megtalálja.

*

Ha így nézzük, megint csak az jön ki, hogy éppen a képzelet és alkotóerő dolgában törpülnek az idők, ami, sajnos, még nem jelent valódi történelemtiszteletet se. Egyelőre divatba jött az olyan regény, aminek előre tudjuk a végét - a történelem nevezetes figuráinak regényes, legalábbis erősen egyénített életrajzai óriási példányszámban kelnek el, s a siker egyre több kitűnő írót inspirál életrajzírásra. Hősköltemény, melynek egész kor, egész nemzet, egész emberiség a hőse, nemigen készül, de szívesen irányítjuk a gukker boldogabb végét a tömeg valamelyik kiemelkedő figurájára, hogy közel hozzuk az orrunkhoz, s ugyanaz a derék polgár, aki nem veszi észre, ha a felesége új kalapot vesz, diadallal dicsekszik kedvenc életrajzírójának felfedezésével, mely szerint Kleopátra ilyen és ilyen toalettben fogadta Antoniust.

Ugyan mi ütött belénk, hogy egyszer csak ilyen becsülete lett a szemünkben a múltnak?

*

Stefan Zweig Marie Antoniette-jénék olvasása közben kaptam meg a választ. Ami ebben, a különben forma dolgában kitűnő könyvben a nagyközönséget érdekli, az valóban nem a "múlt lehelete", nem történelem és nem is regény: a szónak legmaibb értelmében divatcikk és ilyenek, nagy általánosságban, ezek az életrajzok mind. Akit a történelem igazán érdekel, az egykorú forrásműveket olvas - ilyen különben kevés akad, viszont az életrajzírók fölismerik olvasóikat: csevegni akarnak ők, a társaságban, a történelem alakjairól, csevegni a kor divatos modorában, a kor legidőszerűbb jelszavával, önmagukról, önmagukat igazolva ezekkel a sírból előrángatott kísértetekkel, akiket - farsangja lévén a szellemidézésnek - lehetőség szerint dzsömperbe és sportruhába bújtatnak, hogy az "örök emberit" (értsd: a kor divatját) dokumentálják ezzel az anakronizmussal. Ilyen lebilincselő csevegés, ilyen magas színvonalú, de mindenképpen modern társasági pletyka hősnője a Stefan Zweig Marie Antoinette-je is, ez, a kétlelkű asszony, ez a félig Marlene Dietrich-szerű sex-appeal, félig Mata Hari-szerű halálmegvetés, akinek egész sorsát bőségesen érthetővé teszi a freudi lélekelemzés, mely a Stefan Zweig lebilincselő dialektikájában mellékesen az egész francia forradalmat egy csapásra megmagyarázza és levezeti tizenhatodik Lajos nemi tehetetlenségéből.

*

Nem, nem, Nietzsche druszám, még nem tartunk a valódi történelemszemléletnél. Még elég eleven a kor ahhoz, hogy minden múltat átfessen tulajdon színére, s ha a szín egy kissé rikító, annyi baj legyen. A felidézett kísérteteket modern "művészi" fotografálógép állítja be a maga ízlésének megfelelően, s jaj neki, ha nem vág barátságos arcot a korszellem felé - olyan retust kap, hogy szülőanyja se ismer rá, mert nem az a fontos, hogy önmagához - az a fontos, hogy mihozzánk hasonlítson; hogy ráismerjünk a társaságban, s néhány hétig - míg a példányszám elfogy - Mayerné a Friedrichstrassén és Müllerné a Ringen büszke főbólintással üdvözölje lovagját, Fersen báró kései ivadékát, mert a divatos könyv hatása alatt végre ráeszmélt, kihez hasonlít ő - kihez máshoz, mint a boldogtalan francia királynőhöz?

*

A valódi múlt lehelete...

Ötszáz oldal közül egyetlenegyről csap felénk, egy pillanatra, dermesztően és fagyosan, mintha nyirkos, feneketlen szakadék nyílna ki sötéten.

Ezen az oldalon nincs szöveg. Ez az oldal egy kortársnak, Dávid festőnek odavetett vázlatát közli, amit az utcasarkon állva készített ceruzával, mikor a vérpad felé döcögő szekér pillanatra megállt az ordító tumultusban.

Hátrakötött kezekkel, arcélben ábrázolja ezt a harmincnyolc éves öregasszonyt, aki csak francia királynő volt valamikor, de a lángész szeszélyes ötletével minden idők számára megállított jelen Pillanatában királyi felségből Emberfenséggé magasztosult. Ez az arcél lehetne egy mosónő vagy egy kiöregedett bohóc karikatúrája, mint hasonmás, race-szerint nincs benne semmi arisztokratikus - de ha ráeszmélünk, hogy kit ábrázol és mikor: néhány vonásban megkaptuk a legemberibb és mégis legritkább összhang képét: krisztusi szenvedés és napóleoni bátorság találkozik e megrendítő rútság álorcája mögött.

Ebben a gyorsvázlatban benne van Marie Antoinette és a francia forradalom. Stefan Zweig tehetséges könyve viszont nagyon érdekes és mulatságos olvasmány.

Pesti Napló, 1933. január 15.

CORIOLANUS KONTRA ÖDIPUSZ
Új komplexumot ajánlok

Megjegyzem: copyright. Nem azért. Nincs anyagi érdekem. Erkölcsi is kevés. Egyébként is a nagy orvosi felfedezések és találmányok - és ez közéjük tartozik - ma sem állanak a szabadalmi törvény védelme alatt, ez a tisztán humanista tudomány méltatlannak érzi önmagához, hogy úttörőit és lángelméit anyagi haszonhoz juttassa, mint más szabad pályákon történik. Jelenleg az a helyzet, hogy nincs az a csaposlegény, akiből ne válhatna multimilliomos, ha történetesen újrendszerű tyúkszemirtót talál fel és szabadalmaztatja, ellenben az életelixír és a rákbetegség gyógymódjának feltalálója, amennyiben diplomás orvos lesz az illető, kénytelen leend megelégedni a hírnév elismerésével: az orvosok felfedezése közkincs, nem szabadalmaztatható, s így előállhat az a furcsa helyzet, hogy például az éhhalál biztos ellenszerének felfedezője a maga részéről nyugodtan éhen halhat, ha különbeni jövedelméből nem telik rá, hogy tulajdon gyógyszereit megvásárolja.

*

Puszta hiúságból ragaszkodom hozzá, hogy ez a dolog nekem jutott eszembe. A lélektan és lélekgyógyászat területén különben sem veszik olyan szigorúan a szaktudást, laikusok is hozzászólhatnak, szabad a vásár. Amellett mégse merné gyanúsítani senki Freud Zsigmondot, hogy csodálatos felfedezéseit a lélekelemzésben anyagi haszon reményében bocsátotta nyilvánosságra annak idején - aminthogy követőit is, akik az ő tanai alapján diagnosztizálnak és gyógyítanak, éppolyan rendes orvosoknak tekintjük, mint a többieket.

*

Sőt: egy kicsit túl rendeseknek. Minden művelt ember tudja, hogy az ortodox freudizmusnak ma már éppen úgy megvan az ellenzéke, kritikai továbbfejlesztése és neológ ízű szektákra bomlása, a nagy tan keretein belül, mint minden egyéb tudományos és vallásos rendszernek. A nagy pápa után kisebb pápák következtek, mindegyik javított, változtatott valamit a hitcikkelyeken, s mindegyik a maga javított példányú kiskátéját hirdeti egyedül üdvözítőnek. Természetesen a Szentírás alapján áll azért az egész vitatkozó zsinat - ennek a szentírásnak alaptétele pedig, mint tudjuk (csakúgy, mint az uralkodó vallásrendszerben), amaz Alapsérelem, amaz Eredendő Bűn, amit nem mi: ellenünk követtek el, gyermekkorunkban, sőt egyes Atyák szerint már születésünk előtt.

Ezt az alapsérelmet minden lélekelemzés ősforrása, maga Freud Zsigmond az úgynevezett Ödipusz-komplexumban találta meg, s tette általános érvényűvé. Minden freudista tudja - és ki ne volna freudista? - mi az az Ödipusz-komplexum: féltékenység az Apára (vesd össze: apa, papa, pápa stb.) az anyaszerelem nevében. (Megjegyzem, rossz nyelvek azt sziszegik, hogy a görög mondában szereplő eredeti Ödipusz nem ismerte az Ödipusz-komplexumot, járatlan lévén a lélekelemzésben - ez azonban nem fontos, ma egy rendes ember úgy beszél róla, mint a nátháról vagy a fejfájásról: "ma megint egész délelőtt kínzott az ödikóm", panaszkodik a modern ifjú az óvilágban csakúgy, mint Amerikában.)

Mint a középkorban a biblia eredeti szövegéhez visszatérő két nagy Reformátor: Adler és Stekel főként a pápa (apa, papa) ellen protestáltak. Előbbi, akinek felekezete (adlerizmus) egyre jobban terjed, s komoly aggodalmat okoz az ortodox anyaszentegyháznak, egyszerűen tagadásba veszi az Ödipusz-komplexum fontosságát és általános jelentőségét. Ehelyett az úgynevezett Minderwertigkeitskomplex (kicsinységi képzet, csökkentértékűségi aggály) döntő szerepét állítja a központba, azt hangsúlyozván, hogy sorsunkat, egész életünket végzetes módon határozza meg a bizalmatlanság önmagunkkal szemben - a nagy Sérelem, ennek a bizalmatlanságnak forrása azonban nem a szentháromság (apa, anya, gyermek), hanem a társadalom részéről érte valamikor fejlődő gyermeklelkünket. Akárhogy áll a dolog, az adleristák úgy beszélnek világszerte a "mikó"-ról, mint valami kedves kis Miki-egérről, ami ott bujkál lelkünk mélyén, és irányítja lépéseinket.

*

Az adlerizmusnak nagy hátránya volt - eddig a pillanatig - az ősi egyházzal szemben, hogy a kicsinységi sérelem eszméjét nem tudta ugyanúgy egy jelképes történelmi személy alakjában érzékeltetni és népszerűvé tenni, mint ahogy Freudék Ödipusz szerencsés felfedezésével egy csapásra népszerűvé tették az apára való féltékenység gondolatát.

Ezen a hiányon óhajt jelen javaslat segíteni.

Felajánlom az adleristáknak (a feltételeket majd később megbeszéljük) Coriolanus figuráját, mint a társadalom részéről ért sérelem döntő és végzetes hatásának örök példaképét.

Coriolanust megsérti Róma, melynek rajongó szerelmese volt. A szerelem gyűlöletté változik - hazafinak kevés voltam, majd ellenségnek elismertek! -, átpártol a volszkokhoz és tulajdon hazájára támad.

Valamilyen vonatkozásban, a társadalom valamelyik rétege, osztálya, fajtája, felekezete vagy akár csak klikkje részéről mindnyájunkat ért valamilyen sérelem, lelkünk fejlődésének legérzékenyebb korszakában. S ha megvizsgáljuk életünket az ellenszenvek és rokonszenvek, a sikerek és kudarcok, hajlandóság és becsvágy tükrében, kiderül, hogy pályánk emelkedő vagy hanyatló görbéjét ez az első lökés határozta meg.

Mondd meg, ki sértett meg, s megmondom, mi lett belőled.

Életünk a Coriolanus-komplexum jegyében zajlik le.

Adleristák - figyelem! Fogadjátok el javaslatom, különben megsértődöm, és egész életemben ellenetek fogok harcolni.

Nem is beszélve róla, mennyivel jobban hangzik a "kokó" rövidítés, mint a "mikó".

Zongorázni a különbséget!

Pesti Napló, 1933. január 22.

LÁZADÓ TEST
Művészet avagy tudomány?

"Hangosak a lelkem lobujjai
És züllött népük sorra lázad..."

(Kemény Simon)

Leibniz úr, az "elképzelhető világok legjobbikának" filozófusa, nem volna népszerű napjainkban. A világjavítók korát éljük, s a világjavítás becsvágya és divatja magában foglalja a feltevést, hogy a világ valami javítanivaló, tehát alapjában tökéletlen szerkezet. Hogy a természetkutatást felváltó természetkritika valóban jobb belátásra bírja-e majd a Nagy Szerzőt, az még kétséges, egyelőre úgy látszik, szívesebben hallgatjuk meg a szigorú kritikust, mint a Remekművet elismerő hódolat hangját. Méltánylásra számíthat a világegyetem bármelyik szerény hallgatója, javaslatával, melyben, mit tudom én, a Göncölszekér görbe rúdjának kiegyenesítését sürgeti - egyelőre, sajnos, nem lehet megcsinálni, de tényleg disznóság, hogy olyan görbe, azonkívül vett a zsidó két libát, egy fehéret, egy barnát, süsd meg, zsidó, a libát, mért nem vettél egyformát? Így lett népszerűtlenné a filozófia, s a filozófus helyét így foglalta el a filozófuser, aki, ha marhaságot csinál is, legalább csinál valamit.

*

Itt van mingyárt a Teremtés Tökélye, az emberi test. A tizennyolcadik és tizenkilencedik század, ahogy lassanként felfedezte szerkezetét (tovább tartott, mint a világrészek felfedezése), nem győzött csodálkozni rajta, hogy micsoda remekbe szabott automata, minden a helyén van, minden porcikája tökéletes összhangban működik az Egész-ség érdekében. A működések korrelációjának ez a felismerése valóban egyre mélyült és gazdagodott, s a kiválasztó mirigyek felfedezésével elérte tetőpontját. Ám ugyanekkor egy másik felfogás kezdte ki a nagyszerű Harmónia tanát, egyre több adatot keresett és talált annak a gyanúnak igazolására, hogy az összműködésben nincsen magasabb szándék és terv, puszta véletlen az egész, s mint ilyen, nem is állandó, csak ideiglenes állapot, nagyon könnyen felborítható. A szervek autonómiájának tana főként az alacsonyabb szervezetek példájával magyarázza, hogy szívünk és májunk és vesénk tulajdonképpen önálló élőlények, külön idegrendszerrel, különös létfeltételekkel, s ha egyelőre nem is derült ki, hogy egymástól független életérdekeik lehetnek, ez csak azért van, mert a kedvezőtlen külső viszonyok szimbiózisra, együttélésre kényszerítik őket, mint a remeterákot meg a kagylót. Menenius Agrippa klasszikus példája már feldobta a problémát, hogy vajon melyik szerv a másik élősdije: a gyomor vagy az agyvelő? s íme, ez a kérdés ma sincs megoldva, legfeljebb másképpen fogalmazzuk. S ha az együttélés kényszere a fajlagos sejttársadalmakat össze is tartja valahogy, az önálló sejtek világában már a legnagyobb anarchia tapasztalható. Ha külön fékező apparátusok nem működnének, mindegyik szervünk önállósítaná üzletét, amint azt a burjánzó sejtek nagyzási hóbortja, az úgynevezett akromegália című betegség mutatja, nem is beszélve a hasonló eredetű sarcomákról, rákokról s a teratumokról, e csodálatos daganatokról, melyeknek belsejében fogsorokat, kéz- és lábfejeket s egyéb alkatrészeket találtak, mint valami titkos gyárban, ahol törvénytelen verseny folyik az állami monopóliumokkal: pénzt vernek és fegyvert készítenek, ki tudja, milyen alattomos, forradalmi, rendbuktató összeesküvés jegyében?

*

Ez a Káef, ez a Káef, csóválja fejét az olvasó, már megint nem aktuális dolgokról beszél. Bocsánatot kérek, van-e aktuálisabb téma az influenzánál? A fejed fáj, a hátad fáj, a gyomrod fáj, és fáj a májad és veséd, és prüszkölsz és köhögsz és köhögsz - nem érzed mind e fájdalmakban, felbőszülve és kétségbeesve, tested lázadását, a forradalmat, amit csak ellenforradalommal, ellenlázadással, a lázzal tudsz valahogy féken tartani (ne felejtsd: a láz, mai tudásunk szerint, központi védekezés a betegséggel szemben: ma már gyógyításra használják, lásd malária és paralízis)? S mit neked az ellenvetés, hogy kívülről kapott járvány, fertőző bacilus okozza? Ezek a bacilusok, hidd el nekem, fizetett ügynökei csak a test világforradalmának, semmit se tehetnének, ha nagyravágyó és ellenséges szerveid nem fogadnák őket szívesen, abban a reményben, hogy a segítségük révén hatalomhoz jutnak, ledöntik trónjáról az Agyvelőt, a központi és központosító idegrendszert, s szindikalista tébollyal szalagszervezetekké bomolva szét, új állatfajtákkal népesítik be a világot? Művelt ember létedre tudod ugye, hogy nem a hasad fáj, mint olyan: a fejednek fáj, hogy a hasad okoskodik, s méltán haragszol rá ezért - le vele, a gyalázatos lázadóval!

Nekem már régen gyanús tulajdon csontvázam. Sokezer évre méretezett anyagával és konstrukciójával tulajdonképpen terhesnek érzi a nyálkás, romló és bomló izmok és zsírok és mirigyek és zsigerek takaróját, amibe be van bugyolálva - legszívesebben ledobálná már az egészet, sokkal szabadabban mozogna nélküle, valami egyszerűbb szerkezettel s külsőre is gusztusosabban nézne ki. Gyanús, gyanús. Csak az alkalomra vár. Nem látjátok, a röntgenképen, milyen elbizakodottan vigyorog?

*

S ha legalább Agyvelő, a kormánygépezet, volna egységes, szándékaiban és céljában. De szó sincs róla - a lélekelemzés tanulsága szerint régen megkezdődött a bomlási folyamat, a minisztériumok egymás ellen áskálódnak. Csak nemrég mutatták ki megbízható pszichiáterek lelkünk kórbonctanában a halálösztönt, szemben a létfenntartó ösztönnel - a hatalom egy része, orleans-i herceg, összepaktál a lázadókkal.

Mit tehet ilyen körülmények közt a gyönyörűen fejlődő egzakt tudomány?

Visszatér a mágiához és alkímiához, összezagyvál tücsköt-bogarat, "lélekelemzéssel" gyógyítja a bibircsókot, a lángész ihletett tébolyát pedig hormonos beöntéssel.

Egy kitűnő orvos könyvében olvastam ma reggel, hogy a gyógyászat még mindig nem tudomány, csak művészet.

Mint a politika.

Pesti Napló, 1933. január 29.

RAJONGÓ IFJÚSÁG?
Öreg forradalmár dörmögése

Húszesztendős diákok közé vetődtem tegnap este, önképző szemináriumba, ahol elvi kérdésekről szoktak vitázni. Igen érdekes tárgy volt napirenden, az előadó nem kisebb kérdést fejtegetett, mint Páneurópa, illetve, ezen túl, az Európai Egyesült Államok problémáját, hogy miként kellene megcsinálni, s hol tart napjainkban ez a mozgalom. Izgatottan vártam a hozzászólásokat, ama régi, elveszett "fiatalemberrel való találkozás" hiú ábrándja mindig felkísért bennem, mikor különböző korú emberek között úgynevezett örök eszmék kerülnek szóba: különben is europista vagyok és még sok minden. Hát mondhatom - ne haragudjatok, gyerekek -, keveset épültem a vitán, pedig ugyan kitől tanuljon az ember, mestereink halála és elavulása után, ha nem a fiataloktól? A felszólaló süvölvények egytől egyig gúnyos szkepszissel intézték el az előadó lelkesedését - nagyon szép álom és utópia az egységes Európa, legyintettek, de csak naiv rajongás képzelheti lehetségesnek. Hiszen minden jel éppen az ellenkezőjét mutatja, a nemzetek egyre élesebben válnak külön, a tömeget pedig nem a helyesebb és jobb állapotok vágya, s a hozzájuk vezető út felismerése kormányozza, hanem olyan gazdasági és társadalmi erők, melyekkel szemben, csakúgy, mint a fizika törvényeivel szemben, mit sem használ a belátás, hogy az egyén számára valami így lenne jobb, vagy úgy. Sűrűn szerepelt Marx bölcselete, s a történelmi anyagszerűség. Izgatottan, s némiképp megszeppenve fészkelődtem, csavargattam a nyakam, hogy talán mégis felugrik mögöttem az a bizonyos fiatalember, odacsap az asztalra, hogy dörgő hangon kiálthassa: "nem arról van szó, testvéreim, hogy lehetséges-e vagy nem lehetséges - arról van szó, hogy muszáj, mert mi ezt akarjuk, s ezennel alakuljunk át forradalmi bizottsággá, és intézzünk feliratot a Népszövetséghez!" A nagy változásokat kiharcoló forradalmakról legalábbis ilyen kép él bennem, még ma is - Petőfit és Desmoulins Camille-t, ha jól emlékszem, nem annyira aggasztotta, mint inkább feldühítette a fennálló rendnek az a minden időkben hirdetett felfogása, hogy a dolgok azért állanak úgy, ahogy állanak, mert nem állhatnak másképpen. Az ember azért ember, hogy visszafordítsa és megállítsa, ha kell, a Végzet kerekét - ez a vicc az Élettörvény, sőt a kegyetlen Mechanika világában is sikerült, egyszer-kétszer, a tudomány forradalma révén: éppen a Társadalomban ne sikerülne? Miért volna Marxnak igaza, s miért ne inkább Bergsonnak, aki a Teremtő Fejlődés elvét hirdette?

*

Utóbb, hazafelé bandukolva, kielemeztem és átértékeltem indulatomat. Csigavér! Petőfi és Desmoulins Camille nem igazi képviselői annak az örök forradalomnak, amire gondoltam, s amelynek társadalomban és tudományban és művészetben is csak egy állandó jelmondata van, minden állandóság tagadása, a klasszikus ige: nunquam revertar, soha vissza nem térni arra, amit már kipróbáltunk. És nem valódi forradalmár a görög rétorok pózában kérkedő Danton vagy a szvasztika hőse, az ifjú Spartacus éppoly kevéssé, mint ahogy a reneszánsz nagyjai nem voltak forradalmárok, bizonyos nemes értelemben ellenforradalmárok voltak ők, amikor visszakövetelték az ókor ragyogó kultúráját, amit a kereszténység forradalma elsöpört. A forradalom mégiscsak itt bujkál valahol, ezekben a fanyalgó és óvatos szavakban, amiket most hallottam: s amit keveselltem, az nem a forradalmiság, hanem a fiatalság, éppen a fiatalság volt - a kettő nem ugyanaz, s hogy mennyire nem, soha jobban nem derülhetett ki, mint éppen a mai Európában.

*

Igazi forradalmár nem is lehet fiatalember. Két jelenséget téveszt össze a felületes impresszió: a fiatalsággal járó érzelmes rajongást s azt a fanatikus cselekvésvágyat, amivel a már kiharcolt elvi forradalom eredményeit átveszi az ifjúság. Magát a harcot, a forradalmat mindig higgadt, tárgyilagos, mondhatnám kiábrándult, koros emberek csinálják, vagy ha úgy tetszik: idézik elő. A felvilágosító és régi rendszereket porba döntő elméletek mögött, amiknek gyakorlati kipróbálása a forradalom, szakállas vagy ráncos fejek keltenek fel: Voltaire, Rousseau, Marx. De hiszen ez nagyon természetes. Eltekintve attól, hogy minél tovább élvezi a lelkes ember a fennálló rend gyönyöreit, annál több hibáját fedezi fel; az öregedő embernek kevesebb lévén hátra az életéből, kevesebb a vesztenivalója is, könnyebben vállal kockázatot. A forradalomhoz biztonság kell - a bátorsághoz pedig gyakorlat: ne tévesszük össze a rajongást és a bátorságot. Petőfi rajongó volt, az öreg, ravasz Bem apó volt az igazi szabadsághős - előbbi túlbecsülte a szabadságot, utóbbinak már nem imponált a zsarnokság, kiábrándult belőle. Ahhoz, hogy az ember forradalmár legyen, születni kell, ez kétségtelen - de a forradalmár születéséhez nem kilenc hónap kell, hanem negyven-ötven év.

*

Vesd össze Thomas Mann nemrég megjelent pásztorlevelét, a most diadalmaskodó hitlerizmus ellen, azzal a részegen tomboló lelkesedéssel, amivel a német ifjúság nagy része Hitler, a személyhez kötött hatalom (elavult szóval: zsarnokság) tipikus képviselőjéért rajong. Az egyik csupa okosság, logika, a fehéren izzó értelem heve; a másik csupa lobogás, füst és tűz, a képzelet lángja. Rajongani a zsarnokságért csak az ifjúság tud igazán, boldog és naiv színvakságban, amivel következetesen összetéveszti Krisztust és Barabbást. A pretoriánus gárda rendszerint ifjakból áll, s a zsarnok védelmében - nem kényszerítve, mint a romantikusok hiszik, hanem meggyőződésből és tiszta hittel - legalább annyi ember esett el, mint amennyi vértanúja volt a zsarnokság elleni küzdelemnek. Így áll most Németországban - jelképes példa - egymással szemben a zsarnokság forradalma, lengő, szél rángatta lobogóján egy önérzetében konok és sértődött arc képmásával (nem vették észre? Olyan komor ez arc, mindig meg van sértődve, de miért?), a forradalom zsarnokságával, mely vörös kötésben egy Törvénykönyvet, az Elvont Elmélet művét tartja maga elé, mint Mózes az ő kőtábláit, ama Sión hegyén.

*

S közben - statisztikákban olvasom - ijesztően terjed Európában az influenza, a rák és az öngyilkosság.

Az öngyilkosokat is meg kellene kérdezni, egy perccel a "pillanatnyi elmezavar" beállta előtt, hogy melyiket választják.

Pesti Napló, 1933. február 5.

TECHNOKRÁCIA? THEOKRÁCIA?
Hozzászólás Zilahy cikkéhez

Kedves Lajosom, csak úgy köszönés nélkül, ahogy szoktuk (a fölösleges köszöntgetés elhagyása is egyike a kettőnk forradalmi újításaiknak), közlöm veled, hogy megkaptam a Pesti Napló múlt heti számában megszólítás nélkül hozzám intézett kedves magánleveled, a technokrácia című új világszemlélet tárgyában. Világszemléletről, sőt esetleg új világrend kigondolásáról lévén szó, természetesnek tartom ezt az intim és diszkrét levélformát - az a néhány európai író, aki néha még valami lelki atavizmus folytán tűnődni szokott az életről és az ember dolgáról e világon, ahelyett hogy rábízná azt a dolgot a politikusokra, már régen családi magánügynek tekinti a gondolkodást, amit nem is illik, nem is tanácsos nyilvánosság előtt szellőztetni - egészen más volna persze, ha arról nyilatkoznánk, hogy legközelebbi darabunkban ki játssza a főszerepet, és mennyit kerestünk vele Bukarestben, tehát valószínűleg hová utazunk tavasszal, ha az a szerelmi izédolog sikerül, amit a Daily Mail is megírt - ez közügy, ez mehet, ez nyomdafesték alá való, ezt akár magunk kopoghatjuk le a szedőgépen, olyan biztos, hogy érdekli a közönséget.

*

Néha azért jólesik, hagyni fenébe az öreganyánk térdkalácsára vonatkozó közügyeket és félreülni, eldiskurálni, világ sorsáról, soráról, kettesben.

Nagyon érdekes, amit a technokráciáról mesélsz. Emlékezel, jó néhány évvel ezelőtt beszélgettünk efféléről. Már akkor ezt a folyamatot, amit most ez a Howard Scott adatokkal igazolt rendszerbe foglal, így kereszteltem el: a Tőke öngyilkossága, öngyilkos Kapitalizmus. A technika fejlődéséről volt szó, s magam, mint ennek a fejlődésnek szinte egzaltált rajongója, elkeseredve, kézzel-lábbal magyaráztam neked, hogy a világ feje tetejére állt, tehát okvetlenül fel fog fordulni: az a lehetetlen helyzet alakult ki, hogy a Tőkehatalom, miután a technika fejlődése trónra emelte, most kénytelen útjába állani ennek a fejlődésnek, eltorlaszolni forrásait, amivel persze a tulajdon bukását készíti elő, s ettől nem azért rettegek, mintha sajnálnám szegényt, de attól tartok, hogy a szörnyű, óriásira nőtt test puffadt holttetemének eltakarítása megint évtizedeket vesz majd igénybe - sose látjuk meg, kortársak, a Kánaánt, amit Feltaláló Istenember, az Értelem géniusza, már-már lehozott a Földre.

*

Egy csomó példát idéztem már akkor, hasonlókat a csodaborotvához (te! remek találmány lehet, a nyálom csorgott, ahogy leírtad) és a ramie-hez, a hipergyapjúhoz. Meggyőződésem, hogy például a filmtechnikában a mai gépekre és felszerelésekre óriási pénzekkel berendezkedett kartellek és gyárak akadályozzák meg magának a találmánynak természetes fejlődését - már régen meg kellene lennie a tökéletesen színes és plasztikus eleven tükörnek, de a túlangazsált tőke vissza akarja kapni befektetését és annak kamatait, s azért nem engedi érvényesülni a laboratóriumot. Tegnap egy barátomnál már láttam az örökégő gyufát is, Berlinben csente valahol, egyelőre nem kerülhet forgalomba, előbb ki kell fizetni Kreuger úr adósságát, el kell fogyasztani Irinyi mesternek rettenetes tömegben gyártott elavult, rossz találmányát. Beszélgetésünk óta a Tőke és a Fejlődés harca kiterjedt az egész frontra, s most már komolyan fenyegeti a világot, hogy tulajdon zsírjába fullassza - példátlan eset a világtörténelemben? Rakétarepülőről fantáziál a naiv szobatudós, és közben egymás után kénytelen leállítani üzemét a legtöbb közönséges repülőjárat, mert nincs utasa, aki a viteldíjat megfizesse - a rádiószikra egy másodperc alatt nyolcszor kerüli meg a földgolyót, és én minap a Népligetben egy tizenkét éves, egészséges kisfiút találtam, aki Budapesten született, itt élt, és még soha nem volt Budán, és nem látta a Dunát.

*

Példátlan eset a világtörténelemben - éhező milliók és túlzsúfolt raktárak ugyanakkor, mikor a közlekedés győzelmes forradalma lehetővé tenné a javak tökéletes szétosztását. Példátlan eset, s van valami igazság a Howard Scott ítéletében: ez a különleges helyzet, amit először tapasztal az emberiség, ez az új, eddig ismeretlen betegség, a tápláló és szétosztó szervek hipertrófiája, szemben a sejtek sorvadásával, az új diagnózison túlmenően újfajta gyógyeljárást, legalább is új gyógyelméletet követel: az ortodox szocializmusban sok a hegeli, filozofikus dialektika és kevés a gyakorlati emberismeretből, az ember természetéből kiinduló lélektan. Új terápiát, annál is inkább, mert az elavult hidegvízkúrával szemben máris jelentkezik a másik véglet - kuruzslás, ráolvasás, homeopátia, középkori ördögűzés: le kell rombolni a gépeket, ők az okai minden bajnak, ők ölnek meg bennünket, istentelen találmányok, boszorkánypraktika, a sátán kísértése, vissza a természethez, kézművességhez! Mintha ezek a gépek és szerkezetek nem az ember testének és lelkének testéből és lelkéből lelkedzett kivetítése volnának, vágyainak és legnemesebb álmainak valóra váltott, megszült, önmagához hasonló gyermekei, kikbe lelkét tehette - mintha kívülről zúdította volna rá valami balvégzet - csak azért, mert egymással marakodva, nem tudunk bánni tulajdon magzatunkkal, pusztítsuk el őt!

Ostobaság!

*

De hát mi a teendő?

Olyan egyszerűnek látszik. Mint minden teendő, minden cselekvés sémája: látni, észrevenni (persze jól) a tényleges állapotokat, szételemezni okait, aztán az okokból kiindulva okosan összeállítani megint, de most már úgy, hogy a célnak, mindenki boldogulásának megfeleljen. Új törvényeket, új alkotmányt tervezni, az új követelményekhez illőt, szolid, megbízható anyagból, hogy legalább addig tartson, míg azok a viszonylatok, amikre vonatkozik.

De ki csinálja meg ezt az új alkotmányt?

Ez is milyen nyilvánvaló, nemde? Olyan elmék, amelyek látni is tudják azt, ami van s elképzelni is azt, ami nincs, de lehetne.

Úgynevezett szellemi lények. Gondolkodók, tudósok, költők, a szellem arisztokratái.

Akár mi ketten is, Lajoskám.

*

Mit nevetsz, Lajoskám?

Jó vicc, mi?

*

Jó vicc, hát persze. Éppen mi, többé-kevésbé sikeres skriblerek, mikor itt van a Népszövetség, a Nemzetközi Konferencia, a Gazdasági szövetség, az Árellenőrző Világkongresszus, a Bolsevizmus elleni Kultúrkartell, a Páneurópai Bizottság, a Nemzeti Erők Fokozását Előkészítő Nemzetközi Liga, a Világbékét Leszerelő Államközi Tanács és mindezeken kívül, minden országban, külön és együttvéve, a Fennálló Rendet Biztosító Alkotmánytervező Államhatalom.

Bele is lehetne nyugodni, Lajoskám, hogy ennek elvetettük a gondját, ha nem viszketne az emberben valami rémes gyanú - vajon a szellemi életben nem ugyanazt a fejlődésakasztó tendenciát kénytelen követni a haldokló Tőkehatalom, amit a technikában? Visszatartani a jobbat, megfelelőbbet, mert előbb a régin kell "megtalálni a számítást", behajtani a kamatot.

Belátás, megismerés, lelkes hit és szándék, a szellem papjainak uralma, platóni theokrácia - ti talán meg tudnátok csinálni a technokrácia paradicsomát. De ki hallgat rátok?

Theokrácia - technokrácia.

Homousion - homoiusion.

Adjuk fel, Lajoskám, azt a két betűt.

*

Beszéljünk közügyekről. Hogy van a kisfiad?

Pesti Napló, 1933. február 12.

A MAGÁNTULAJDON KOMÉDIÁJA
(Előszó az "Új Enciklopédiá"-hoz)

I.

Ben Johnson "Volpone"-jének korát éljük megint, shakespeare-i kort, a pénz anarchiájának korát.

Emlékeztek Volponére? Micsoda remek pofa ez a minden hájjal megkent gaz zsenije az emberismeretnek, az önmaga ismeretének is, aki ezen az alapon rájött a pénzszerzés biztos módjára: nem a szereteten és részvéten, hanem a gyűlöleten és irigységen keresztül kell megfogni az embereket! Betegnek és halottnak tetteti magát, dögszagot terjeszt maga körül, hogy a dögszagra összegyűlt hiénák zsebéből kicsalja azt a pénzmagot, ami az ő teteméből akar felhízni s nemhogy bánatot vagy kiábrándulást nem érez, de majd megpukkad az egészséges, vidám röhögéstől, látván, hogy barátai mennyire kívánják halálát. "Kianalizált" ember, freudista értelemben, a kutyafáját, meg kell adni: nincsenek illúziói.

Modern ember. Mai ember.

II.

És mégis: ennek a remek gazfickónak van egy achillész-sarka, lelkének van egy beteg pontja s ezzel alulmarad cinkostársa, a könnyelmű Mosca fölött, aki éppen ezért végre is lefőzi és lefölözi, túljár az eszén.

Volpone maga is kapzsi. Nem a Shylock tragikus módján. Fölényesen és vidáman, de mégiscsak kapzsi: ami azt jelenti, hogy a pénzt önmagáért, céltalanul szereti, szinte azt mondhatnánk: érdek nélkül. Ez pedig csaknem művészi, tehát beteg vonás.

Mosca lenézi és megveti a pénzt. Lelkében a pénz még nem végezte el kultúrmunkáját, nem vált bálvánnyá, megmaradt tiszta, ősi jelentése: csereeszköz és közvetítő, amire nincs is szükség, ha közvetlenül juthatunk a javakhoz.

Ő az életet szereti.

A modern ember másik típusa.

III.

Mai figurák mind a ketten, mint ahogy mai figura holmi "társadalmi dráma" bankárja, vagy Ady lírai balladájának hőse, a Disznófejű Nagyúrral hadakozó költő, aki, ha keserű haraggal, mégiscsak a Boldogság Mennyországának kapuját tiszteli benne - s bár felismerni nem, elismerni mégiscsak Miurunk Pénzben véli az istent.

Pedig hát...

IV.

Ezen sokat tűnődöm mostanában.

Nem szenteltvízbe áztatott kiskáték romantikájára gondolok s nem holmi dickensi érzelmességre, hogy aszongya, hidd el, nem boldogok a gazdagok s az egyszerű pórt sokszor megirigyli az autón száguldó milliomos.

Ilyesmiről szó sincs, nagyon jól tudom, hogy vannak boldog gazdagok és boldogtalan szegények. Nem is érzelmi, egyszerűen logikai megfontolás ejt gondolkodóba.

S elemezni próbálom a szavakat "pénz" és a "tulajdon" az Új Enciklopédia számára.

V.

Valamikor világosnak látszott a sorrend. Életet akarok, de ehhez pénz kell. Tehát pénzt akarok, hogy eljuthassak az élethez.

Akkor természetesnek találtam, hogy mindenki így van ezzel. Aztán egyre nyugtalanabbul, más meggyőződésre vezetett a tapasztalás.

A nagy pénzcsinálókat ott találtam, túl az élet értelmén, az ifjúságon - ezek mintha megfordították volna a dolgot: élni akarok, hogy pénzt csináljak. S önmagam is csakhamar rájöttem, hogy választani kell, a kettő nem fér össze, élet és pénz nem állanak egymással okozati összefüggésben, mint ahogy a józan ész hinné. S a rabló, amikor pénzt vagy életet követel, nagyon is helyesen teszi fel a kérdést: - ez a rabló maga a Társadalom s nekem választani kell, mert a kettőt nem tűri meg együtt.

VI.

Dehát miért, hogy lehet ez, minő téboly, értelmetlenség, cél és eszköz felcserélése, fanatizmus, babona, hülye bálványimádás, Életisten vallása helyett? hát csakugyan ennyire ostoba volna az ember? ennyire nem látná a fától az erdőt?

Hát nem egészen így van.

Valamit elfelejt a légüres térben spekuláló moralista. S azt a valamit felejtette el, úgy látom, Marx is, híres tanában, mely hivatva lett volna rendet csinálni ebben a zűrzavarban, új fogalmazásban mutatva be a régi fogalmakat. A moralista és szocialista és kommunista abból a feltevésből indul ki, hogy a pénz tulajdona annak, akinek birtokában van - s akinek még nincs, azért harcol érte, mert szintén azt hiszi.

Pedig a valóságban ez egyszerűen nem így van.

VII.

A megharcolt pénz csak látszólag szünteti meg az érette való harcot. Ez a harc, míg a pénzt egymástól raboljuk, tovább tart és ugyanakkora vagy még nagyobb éberséget, energiát és lekötöttséget követel, mint amekkorára a vagyon megszerzéséhez volt szükség.

Valameddig az értékekért dúló harcok ember s ember között meg nem szűnnek,

nem a miénk az, amit el lehet venni tőlünk

(íme az új fogalmazás első tétele) - ezt a "tulajdont" elkobozható és változó és változtatható emberi törvények biztosítják csak - és ezeket a törvényeket külön kell megvédeni, fegyverrel és erővel és - pénzzel.

A főtétel, a tulajdon fogalmazása, így hangzanék ez: minden vagyon tulajdonjellege függvénye csak annak az erőnek, amivel meg tudom védelmezni.

Minél nagyobb a vagyon, annál nagyobb erő kell a védelméhez - s ez az erő végre felemésztheti magát a vagyont is.

A pénz nem megkönnyítése, hanem megnehezítése az életnek. A hatalom pedig nem kiváltsága és eredménye, hanem keserves kényszerberendezése a minden oldalról veszélyeztetett, ingó alapokon uralkodó Vagyonistennek, akár magánvagyon, akár közvagyon. A gazdasági krízis napjaiban láttunk hatalmas bankokat, amelyeknek páncéltermei és védelmi berendezései nagyobb értéket képviseltek, mint amekkorát védeniük kellett. Nem jelképe volt-e ez a bank egy fegyverkező országnak és államnak, mely "védelmi" harcra rendezkedik be, elviselhetetlen katonai tételekkel költségvetésében? Választani kell pénz és élet között.

VIII.

A valódi költő jól tudja ezt. Jól tudja, hogy csak az az övé, amit el nem vehetnek tőle. Nem vágyak és igények, melyeknek teljesülése guruló aranyak élén - s még csak nem is életjavak, amiknek érvénye körülbombázott harci szekéren szalad előttünk. Az önmagunkkal kötött béke boldogító érzése ez a magántulajdon - ezt senki el nem veheti, mert senki át nem élheti helyettünk.

Mert a miénk csak az: amiről csak magunk tudunk.

A Hét 1933. febr. 15. 43. évf.

VERSEK ÁRADÁSA
Különös természeti tünemény

Vannak ilyenek. Néha egy folyó áradni kezd, anélkül, hogy a megfelelő meteorológiai előzmények igazolnák: szárazság volt az egész vonalon. Titkos, földalatti forrásokról beszél ilyenkor a találgató tudomány. Vagy egy rovarféle egyszerre észnélküli szaporodásnak ered, nem törődve a külső feltételekkel, lárvák és álcák idomtalan folyója szeli át az országutat, vasúti síneket, a nehéz mozdony kisiklik, megáll, lucskosan forognak egy helyben a kerekek. Egyszer Siófokon, emlékszem, minden ok nélkül elszaporodtak a katicabogarak, piros szőnyeg borította a sétautakat, a Balaton tetején tócsákban állt a vér, piros felhők gomolyogtak a mezőn. Vesd össze: járványok. Nem sikerült még megállapítani, mi az oka annak, hogy egy bizonyos baktérium, vagy tripanosoma, egyszerre csak tébolyodottan élni akar, váratlan rohamok ezek az egész élet ellen, melyekben egy szerény, legalábbis egyenértékű fajta világuralomra tör, le akar igázni minden másfajta életet.

*

A művészet műfajaiban is gyakran észlelni ilyet, bizonyságául, hogy a művészet szerves, eleven valóság. Ebben az évben, a magyar ugaron, versáradást tapasztalunk, szétszórt csőszök, amik vagyunk, a tarló szegényes őrtüzei mellett: erről szeretnék rövid jelentést adni az illetékes hatóságnak. Mint gyakorló költő, éveken át keseregtem érzelmesen a haldokló líráról, Ady szavával "daltalan század"-nak keresztelve korunkat. Minap rendkívül okos levelet kaptam egy párizsi magyar munkástól (már emlegettem ezen a helyen, néha felkeres feltűnően értelmes gondolataival), amelyben szerényen, de határozottan figyelmeztet, nézzek egy kicsit körül, a Pesti Naplónak az a száma, amelyben magam is versben keseregtem a vers haláláról, tele volt versekkel, mindenki verset írt, újak és régiek, csupa líra és érzelem, csupa tehetség, lángész, csupa érdekes egyéniség. "Szeretem a verseket, végigborzongtam, izgultam és sírtam a karácsonyi számot, csak aztán kiáltottam fel fuldokolva: uraim, az Isten szerelmére túlsok nekem ez a sok zseni, különleges és egyetlen lelki életével, amelynek szuggesztív ragyogása eltereli figyelmem tulajdon, szürke életemről, hogy jobban érdekeljenek, mint amennyire a magam sorsa érdekel, egyszer már magamról szeretnék hallani valamit!" A levélnek igaza volt, mintha hályog esett volna le szememről, észbe kaptam. Eszembe jutott a fiatal, nyomdafestéket még nem látott íróknak és költőknek tömege, akik naponta keresnek fel lakásomon, kávéházban, szerkesztőségben, az utcán szólítanak meg, utánam jönnek, enyhén szólva, mondjuk, a mosdóba. Hetvenöt százalékban verseket hoznak, hiába magyarázom nekik, hogy lapom nincs, szépirodalmi rovatok szerkesztője nem vagyok, ezekre befolyást nem gyakorlok. Nem erről van szó, felelik, a véleményemre kíváncsiak. Mondjam meg őszintén, kertelés nélkül, ők kibírják: érdemes-e nekik költészettel "foglalkozni", van-e tehetségük?

*

Mit feleljek, Főbusz Apolló, mondd, mit feleljek? Tegyük fel, hogy van tehetséged, ifjú barátom s én, mint szakértő, ezt megállapítom a verseidből! Honnan veszed, ebben az esetben, a rózsaszínű következtetést, hogy tehát akkor neked "érdemes" versírással foglalkozni. Baudelaire-nek, Petőfinek, Adynak, egészen bizonyosan volt tehetségük, s mégis, nem én állítom, ők mondják, mintha összebeszéltek volna, végső rezümét alkotva életükről (Baudelaire "Bénédiction", Petőfi "Szörnyű idők", Ady "Szivárvány"), hogy kár volt, bolondság volt, nem volt érdemes. Lehet, hogy a költészetben óriási jelentőségre teszel szert, de hátha az egész költészet jelentéktelen dolog az élet oldaláról nézve, mivelhogy semmit nem változtat az életen? jogtalanul és oktalanul lép fel uralkodói pretenciókkal. Megjelenik egy szép vers: mindenkinek tetszik, meghatva mondjuk, ez igazán szép, s még emlegetjük is néha évszázadokon át, idézzük és magasztaljuk, de többet, hogy szép nem tudunk mondani róla, s ugyan mit jelent ez? mit ér? mit segít rajtunk vagy akárkin? mit változtat a valóságon még akkor is, ha feltesszük, hogy szemben a költészettel, a valóság nem szép, hanem csúnya? a valóság bambán, süketen és vakon és mégis életteljesen marad olyan, amilyen, s az évszázadok rohannak tovább, mintha semmi se történt volna.

Öreg szkeptikus, megfeledkezel a magad hirdette kettősségről: a lélek birodalma nem azért nem hat a valóságéra, mert gyengébb és jelentéktelenebb annál, hanem azért, mert független tőle, semmi köze hozzá, külön dimenziója van, külön élete és fejlődése, s talán éppen azért függetlenült el, megvetéssel és fölénnyel, amattól a fizikai léttől, mert közelebb áll az ismeretlen, de örök és csak lelked útján megismerhető fizikántúli, valódibb valósághoz. Bizonyos, hogy "ábrándozás az élet megrontója" (ez is csak azért bizonyos, mert költő mondotta és nem fizikus), de hiszen az élet önmagától, ábrándozás nélkül is megromlik, vajon a halhatatlan ábrándozás nem arra kell az isteneknek, hogy ezt a folyamatot siettesse, egy tökéletesebb állapot érdekében? Ami a "festett egeket" illeti, az ifjú költő önérzettel vághat vissza kételyeimre, valóban, mi ábrákat s nemlétező horizontokat rajzolunk a mennybolt üres kupolájára, de vajon nem megfoghatóbb, emberibb, lakályosabb kastély számodra e vetített világ, mint a vak végtelen, amit a csillagász talált, ugyanazon a helyen?

*

Mindezt mellékesen. Az irodalom vagy ahogy Kazinczy mondta, "nyelvünk tsinositása" szempontjából, az árterületet még nem lehet áttekinteni, a legjobb szakértő (Babits cikke a Nyugatban) se sejti még, termékenyítő Nílus-áradásról van szó, vagy pusztító mocsár lepte el a ligetet. Egyelőre a kritika is tele van lírai elfogultsággal, inkább kritikus-költők, mint költő-kritikusok keresik, kapkodva, a mértéket a habzó vizeken, tajtékot szorítva markukba, a legtöbb esetben, csak a minap fedezett fel Kosztolányi és Hatvány egy Sértő Kálmán (furcsa) nevű "tősgyökeres" parasztköltőt: verskötete itt fekszik előttem. A két felfedező Petőfit emlegeti. Kár, hogy maga a költő is emlegeti illetőt, vajon nem tudatosan szuggerálta könnyen befolyásolható impresszionista - költő-felfedezőit? Különben igazán tehetséges zsánerképet pingál a népéletből, köcsögökön és kulacsokon talál néha az ember ilyen meglepően jóízű és ügyes naturalista népművészetet. Petőfi, persze, egyebek közt, ehhez is értett, de a sok Petőfi, akiből Petőfi állott, külön-külön mégse volt Petőfi. Ezzel a szóval az egészet szoktuk jelölni, a sokoldalúságában lenyűgöző, rengeteg törési felülettel szikrázó gyémánt-kristályt: hol itt villan fel, hol ott, meglepően és kisimíthatatlanul. Sértő Kálmán - és még sok más fiatal költő - inkább éles tükörcserép, szembeállítva az élet egy részletével. Sok gusztusos, üde hasonlata van, egyébként. De a mi nemzedékünkben sokkal jobb költők voltak. Kosztolányinak is inkább ajánlanám saját verseinek olvasgatását, többet tanul belőlük, ami a költészet lényegét illeti, mint Sértő Kálmánból: teljesebbet, bonyolultabbat, tehát magasabb rendűt.

*

Hiszen ez az. Ha fejlődésről egyáltalán lehet beszélni (lévén "alsórendű" és "felsőrendű" darwini fogalmak), ezt az áradást vizsgálva sokszor érzem ugyanazt más versekben is, amit egyebütt: politikában és társadalmi jelenségekben. Ismerős tájak villannak fel, a "déja vu" érzésnek állandó, ideges feszültsége. Mindezt már láttuk egyszer, az időben, fordított sorrendben szalad a táj, visszafelé s az állomások neve nyugtalanító módon villan fel az ablak mögött: úgy van, ez a falucska a biedermeier volt, ez meg a pásztorjátékok kora, ez meg a "nemzeti megújhodásé". A múltba szalad vissza velünk valami ördögi gyorsvonat, s végigrohanunk az egész tájon, ahol a fejlődés lassú, természetes útját jártuk, gyalogszerrel, évszázadokon át. Most az "egyszerűségnél" tartunk megint, s az egysejtű amőba csodálatunk tárgya, de hol fogunk megállni?

Új hajnal pirkad a költészetben, vagy csak egy hajnalutánzó, visszakérődző alkonyat tanúi vagyunk?

Pesti Napló, 1933. február 19.

RADÍROZNI VAGY NEM RADÍROZNI
(Hozzászólás saját véleményemhez)

Több fejcsóválást nyújtottak át ismerősök és ismeretlenek múlt heti cikkemmel kapcsolatban, melyben - gyengébbek kedvéért - állítólag lebeszéltem az ifjúságot a versírásról, az esztétikusokat pedig óvatosságra intettem. Bár ebben a formában helytelen a vád, általánosságban hajlandó vagyok bűnösségemet elismerni, ha másért nem, további tárgyalás reményében - oly ritkán van alkalma manapság az írónak természetes közegében, a láthatatlan szellembirodalomban tartózkodni: szívesen használja fel az alkalmat hazatérni belé még azzal a feltétellel is, ha otthon rögtön hazaárulással vádolják, és törvény elé állítják hebehurgya honfitársai.

*

Tehát vállalom: lebeszéltem az ifjúságot, ugyanazt, amelyet Ignotus e heti szép előadásában új szabadságharcra buzdított, költészet és igazság lobogója alatt. Nem ismerem ugyan el, hogy a kettő ugyanazt jelenti, de mert tapasztalat szerint igazságért és szabadságért csakugyan inkább költők szoktak harcolni, mint terménykereskedők: szükségét érzem, hogy a megsértett Eszme ítélőszéke előtt is tisztázzam magam a defetizmus gyanúja alól.

Kérem szépen, én nem vagyok defetista. Én mindig hittem és hirdettem, hogy a természet igaztalansága és a társadalom zsarnoksága ellen csak a szellembirodalom lelkes katonája harcolhat eredményesen, s hogy a durva és gonosz látható világot igenis megválthatja és megváltoztathatja a Gondolat láthatatlan világa.

Nem fegyverletételre szólítottam fel az ifjúságot, csak fegyverszünetre, taktikai okokból. Saját érdekében, a hadsereg érdekében, a Nagy Cél és Győzelem érdekében, melyben forróbban hiszek, semhogy kockáztatni merném. A mi birodalmunk Lobogója és Szent koronája érdekében, amit ki kell bontani és fel kell tenni, mikor ütközetbe megyünk, de el kell dugni és vigyázni rá, mikor defenzívában van a hadsereg.

Kérem szépen, defenzívában vagyunk. Kérem, az idők kedvezőtlenek a szellem lovagja számára, aki ellentétben fizikai embertársaival, annyi ezer éves, amennyi az emberi kultúra, családi hagyományaiban él, s nem egyénében, hanem ősi nemesi jogában érzékeny az idők hullámzásával szemben. Tessék szó szerint venni a hasonlatot ezzel a nemességgel, mindjárt bebizonyítom, hogy szó szerint vehető. Nézzék meg ezt a cédulát, amit ma reggel kaptam az adóhivataltól. Ez a cédula arra figyelmeztet, hogy az 1921. és XXXIX. törvénycikk szerint "általános forgalmi adó alá esik mindenki, aki az őstermeléstől különböző önálló bevétel elérésére irányuló..." stb., stb., egyszóval "minden önálló szellemi foglalkozás", tehát "forgalmi adót tartozik fizetni minden író és minden szépművészettel, képzőművészettel, festészettel, szobrászattal... karcolatokkal, radírozással... foglalkozó egyén". Tetszik érteni?

Ezt a törvényt 1921-ben hozták.

Ezzel a törvénnyel egy nemességet és kiváltságot töröltek el: a szellemi arisztokráciát fosztották meg előjogaitól, egy olyan demokrácia nevében, mely merőben különbözik minden eddigitől.

*

Amikor a polgári forradalmak eredményeként először adóztatták meg a fizikai nemességet, sebzetten hördültek fel a bárók és grófok, tiltakozva az ilyen egyenlőség ellen, mely a társadalomnak szerintük, természetes rétegződését bontja fel. A költők és írók és gondolkodók, igazság és szabadság bajnokai ellenben ujjongtak és részegen tapsolták a Testvériség hajnalát, mint bekövetkezését a győzelemnek, amiért őseik, a szellem kiváltságosai harcoltak - ki gondolt volna akkor a képtelenségre, hogy elkövetkezzék az idő, amikor ezt az egyenlőséget a Láthatatlan Birodalomra is kiterjesztik: adókötelessé teszik az isteni sugallatot, a mennyei szikrát, lemérik a szentlélek tüzes nyelvének kalóriaértékét, mindazt az értéket, amit kultúra és civilizáció inkább támogatni, dédelgetni volna köteles, megóvni az anyagi világ rossz esélyeitől, hogy ezt a ritkaságot és isteni ajándékot mint leltárt becsüli majd fel az állam, mint csődtömeget és makulatúrát, amiből megpróbál annyi anyagi hasznot húzni, amennyit éppen lehet? Hogy a szellembirodalomban nincs és nem lehet demokrácia, egyenlőség, olyan természetesnek látszott akkor, mint amilyen természetesnek találjuk ma, hogy a tanítvány, tudás dolgában, nem egyenlő tanítójával (hiszen ha úgy volna, nem lenne szükség többé iskolára és tudományra) - szellemi és rangi kiválóság lényeges különbségét érezte a kor, mely tudott és akart tanulni mestereitől, s éppen ezért tisztelte a művészetet és költészetet: szemben a szolgalelkűséggel, mely az anyagi javak hatalmasai előtt görbült hétrét, ez természetes tisztelet, úgy látszott, inkább felszabadítja, mint megköti a lelket: emez helyes és jó dolog, amaz helytelen és gonosz.

*

Nos hát - erre céloztam csak, semmi másra, énekes fiatalok, akiket Tompa Mihály, egy levert szellemi forradalom után még így biztatott, "fiaim, csak énekeljetek", de fél századdal utóbb, a kurta ragyogás alkonyatán egy másik költő, akit hívei prófétának tartottak, már csak átkozódó kárörömmel "heccelt" a harcba, mondván: "ám néha mégis szóljon az ének csalogatónak, átokzenének... rokkanjon más is, pusztuljon más is", jól sejtvén, milyen jövő vár az utódra, a szellemi örökösre, akihez Arany mélabús szava szól, "majd ha felnővén tapasztalod hogy atyáid földje nem honod".

Nem, nem jó gondolni rá, hogy rokkanni és pusztulni fogtok ti is, nem szeretném, nem akarom - azért nem biztatlak a dalra, ami csak harci dal lehetne, semmi más, tehetséges ifjú költő, ha az vagy. Atyáid ősi birtoka a könyvek nyitott lapjai, hatalmas földrészeket beborító papírlemez valamikor: ebek harmincadján, barázdáiból nem serked az élet, oda a tekintély és kiváltság - mi vár rád ezen a pályán? Le kell tagadnod származásod, hogy élni tudj, akármilyen nyomorultan - ki törődik vele, kinek imponálsz majd a csőcseléklelkek korában, ha ki tudod mutatni, hogy Vörösmartyig, Shakespeare-ig vagy akár Horatiusig tudod visszavezetni lelki családfád? Egész mindegy, nem erről van szó: tessék kimutatni, hány verset írtál ebben a hónapban, mennyiért sikerült eladni őket, hány képedet vették meg, radíroztál-e és mennyit - számolj be és fizesd a forgalmi adót, ez minden, amit a társadalom elvár tőled -, magad pedig örülj, ha megtűr hatalmas oszlopainak, a Politikának és Kereskedelemnek tövében.

*

A haragvó és lendületes esztétikusnak pedig, aki szárnyalóbb szavakkal dicséri kedvenc költőjét, mint költője az életet (teheti, hiszen anyaga, a szó, közös a költő anyagával), csak ennyit felelek: csigavér. Az esztétika nem egzakt tudomány, ott nem lehet harsogó Ítéleteket mondani, a kétszerkettő bizonyosságával. Az a szerény és óvatos kijelentés, amivel a matematikus állítja, hogy amennyiben A egyenlő B-vel és C-vel, akkor B is valószínűen egyenlő C-vel, sokkal meggyőzőbb valami, mint mikor X. Y. kritikus kijelenti, hogy Makra Muki van akkora költő, mint Goethe, tehát nyilván nagyobb, mint Bánatos Amadé - mégse haragszik érte, ha valaki nem hiszi el neki, nekiül, újra elmagyarázza. Miért haragszol hát, ó, költőnél is lelkesebb "csatlósa" a költőnek, ha első percre nem győztél meg a rokonszenvek és ellenszenvek területén, e mágneses térben, ahol magad is annyira rabja vagy személyes rokonszenveknek és ellenszenveknek, hogy kedvenc költőd versét okvetlenül rossznak találnád, ha tördelési hiba következtében, véletlenül annak a költőnek neve kerülne alá, akit rossz költőnek tartasz?

*

Radírozni vagy nem radírozni, ez itt a kérdés. S ha már úgyis adót kell fizetned a radírozásért, ne radírozd ki, tedd el, várj, valahonnan már világosodik - szuffiták fénye, vagy ördögi tűz a süllyesztőből? mindegy: az úr a pokolban is úr, s nem adja oda mennyei birtokát.

Pesti Napló, 1933. február 26.

MARLENE DIETRICH AZT IZENTE...

Nagy újság Hollywoodban s Marlene Dietrichnek, Szekszeppília királynőjének alattvalói, a földgömb női nemre besorozott hadserege, érzékeny füllel figyel fel a riadóra: a fejedelemnő új divatot hirdet! Ezúttal döntőt és elhatározót.

Marlene Dietrich egy szép reggel felébredt patyolat ágyacskájában, nyújtózkodott, megköszörülte a torkát, köpött egyet, aztán mély berlini hangon szólította Első öltöztetőnőjét.

- Hé... Izé... Nadrágot!

Az öltöztetőnő első percben nem értette, ez a ruhadarab, hogy is mondjam, izé, ma már, ebben a formában, nem szerepel a civil értelemben vett női gardróbban - ám úrnője nem hagyta soká kétségben.

- Egy rendes, testhez álló férfinadrágot hozzatok, illetve olyat, amit eddig férfinadrágnak neveztek! A többit bízzátok rám. Sétálni megyek, a korzóra.

A lélekelemzők feladata volna megállapítani, mit álmodhatott a művésznő ezen az éjszakán, hogy ilyen furcsa elhatározásra ébredt. Bennünket, újságírókat, a rideg tények érdekelnek csak.

Ezek pedig tények.

Dietrichünk, a Földgolyó nevű vidéki bolygó helybeli világszínpadának közkedvelt primadonnája, megjelent, nadrágban és zakóban, a korzón, végigsétált háromszor, aztán nyugodtan hazament ebédelni.

Nagyon jól tudta, mi történik most a világban.

Egy óra múlva félretolva a kínai-japán háború tudósítóit, kétségbeesett ügynökök és megbízottak szállták meg a sürgönyhivatalokat - zúgott a gép, berregett a rádió, rohantak a hírek, s további negyedóra múlva Melbourne-ben csakúgy, mint Oslóban és Irkutszkban sürgős tanácskozásra gyűltek össze a nagy textilkartellek érdekképviselői. A szexuálpolitikai világhelyzet félhivatalos kőnyomatosa, a Vie Parisienne, rendkívüli kiadást csinált, fellármázva a közvéleményt - vigyázat! figyelem! mindenki a fedélzetre! Marlene Dietrich nadrágot húzott!

*

Stand néni, a nyolcvanas évekből, most persze azt hiszi, ez csak olyan tréfa, mondd má, édes fiam, hogy egy bolond színészné nadrágot húz a... vagy akár a fejére, hát aztán, attól még nem fordul fel a világ! Egy fecske nem csinál nyarat.

Nagyon téved, Stanci néni!

Egy fecske nem - de egy ilyen fecske!

Egy ilyen fecskenő, aki egyszerűen letépi fecskeférjéről a fecskefrakkot, maga rántja fel, s otthagyja szégyenben - mert hiszen nyilvánvaló, hogy a valódi fecskék, akik minden eseményről először értesülnek, állandóan ott üldögélvén a sürgönydrótokon, már el is kezdték az át-öltözködést.

Maga nevetni fog, Stanci néni.

Tavaszra már itt Pesten is megindulnak a nadrágok, s egy éjszaka óhatatlanul átszökdösnek a női frontra - a "nemek harcában", ahogy szegény naivista Strindberg nevezte, megtörténik ugyanaz a fegyvercsere, amit a középkori vívók gyakoroltak, átkapva egymás kezéből a kardokat, elejét venni az akkor divatos kardmérgezéseknek. (Vö.: "mérgezett nadrággomb" az egykorú Wallace-regényből.)

Nekem mesélhet, Stanci néni.

Lelki szememmel, ha felteszem rá a távolba látó és jövőbe látó lelki szemüveget, már látom népszerű honleányainkat, s köztük az ünnepelteket, férfiruhában - csak azon töröm még a fejem, hogy találja meg a változatosságra berendezett női képzelet számítását a viszonylagosan szürke és uniformizált területen, a férfiöltözködés lehetőségei közt?!

Az egyéniség persze itt is érvényesülni fog.

Miért ne sülne?

Nyilvánvaló, hogy például:

Fedák Sári nem vehet fel egy egyszerű, sötétszürke zakót, akármilyen nyakkendővel. Fehér flanellnadrág, kék csíkos kiskabát, pálca, kihajtott ing, pörge kalap - ez már igen, ez teszi.

Márkus Emma: szürke ferencjózsef, szürke cilinder.

Gombaszögi Frida: zsakett, világos felöltő, esetleg lame kaméliával, diszkrét választékosság.

Bajor Gizinek szmokingot ajánlok, puha fehér selyeminggel, virággal a gomblyukban, elefántcsont gombos sétapálcát, fekete bársonykalapot.

Gaál Francinak boyruha kell, ezüstgombokkal, nagy kék eszkimó, rojtos micisapka, iskolatáska, szíjrafűzött korcsolya, az év tetszés szerinti szakában.

Titkos Ilona: nyersselyem ing, harmonikus nadrág, széles váll, kilógó selyem zsebkendő oldalzsebből - raccsolás.

Góthné: fekete olasz kabát, csíkos nadrág, széles szalagon lógó monokli.

Sándor Erzsi: ferencjózsef kabát érdemrendekkel.

Dayka Margit: elszakíthatatlan Guttman-nadrág, munkászubbony, gallértalan gombolt ing, szegényes, de tiszta.

Makai Margit: könnyű nyári japánselyem ruha, girardi kalap, színes ing.

Vaszary Piri: matrózruha, stráfos trikó, rövid nadrág, piszkos zsebkendő, szipákolás.

Lázár Máriának legelegánsabb viselete a frakk lesz - látom őt a legközelebbi fülledt szerelmi dráma hősnője gyanánt, amint vetkőzik a félhomályú hálószobában, plasztronja sejtelmesen csillan meg, s az amorozónak eláll a szívverése, mikor megtalálja a szőnyegen a drága nő zoknitartóját, hogy csókjaival borítsa...

Somogyi Bogyó-t csak sujtásos magyar ruhában tudom elképzelni, fokossal, kulaccsal, kócsagtollas kalpaggal szöszike fején.

Gombaszögi Ella: sportsapka, bricsesznadrág, kilógó nyelvű sportcipő, élénk mintás horgolt nyakkendő.

Meller Rózsi: fehér daróc, keresztbe fekete stráfokkal.

Ami egyéb foglalkozású nőket illet - azt hiszem, egyéniségükön kívül a hivatásnak is érvényesülni kell a férfias öltözködésben.

A költőnők például - közöttük a most feltűnt kitűnő Sacy von Blondel - széles művészkalapot, lebegő nyakkendőt és - horribile dictu - hosszú hajat fognak hordani, hozzá kurta szárú pipát, természetesen kifordított, üres nadrágzsebekkel.

Orvosnőkhöz egyszerű fekete zakó való, konzíliumra redingot, sötét felöltő, cilinder.

A szobalányom csizmát húzzon, ha velem beszél, azt a kutyafáját.

Egy bajtól tartok csak.

A férfiaktól való különbség, tekintettel az utóbbi évtizedek divatjára, már úgyis veszedelmes mértékben mosódik el, ami a külső megjelenést illeti - az a bizonyos vicc, hogy aszongya: "pardon, uram, ez nem kisfiú, ez kislány, hanem tetszik tudni? talán a kedves édesanyja? Nem, kérem, az édesapja vagyok", ezen a félreértésen ma már nem nevet senki. Mi lesz, ha mármost a nadrágot is felhúzzák a hölgyek?

Volna egy közbevető indítványom.

Egy módon lehetne a hölgyeket a férfiaktól élesen elválasztani, az agnoszkálás érdekében.

Volt már ilyen divat. Hamis haj, paróka, férficopf. Jöjjön el a század divatja!

Hordjanak a nők álszakállt, hogy biztosan lehessen tudni, milyen nemű embertársammal beszélek. Aztán jöhet a legközelebbi világháború.

Színházi Élet 1933. 12. sz.

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA
Új Magyar Illemtan

Előszó

A Hasznos Könyvtár buzgó és gyakorlati érzékű kiadója évek óta emlegette előttem, ha néha találkoztunk, milyen szükség volna egy jó és új Illemtanra. Ez a valamikor népszerű műfaj úgyszólván eltűnt a magyar könyvpiacról, amit semmiképpen nem magyaráz a kereslet csökkenése - a vevők gyakran kérnek effélét, de a műveltebb olvasónak mégse ajánlhatja a különben is régen elavult Tánc- és Illemtanokat, vagy Szerelmi Levelezőket, amik tele vannak a régi szokásokra vonatkozó tanácsokkal. Nagyon csodálkozik, jegyezte meg többször, hogy az író uraknak nem jut eszébe egyszer valami effélét csinálni, pedig a kiadásában megjelent Modern Szakácskönyv - hogy csak egy példát mondjon - nagy sikere figyelmeztethette volna őket az ilyen természetű könyvek népszerűségére, s hogy - magyarul beszélve - milyen szépen kereshet vele az Író, különben is ő sem riadna vissza áldozatoktól.

Talán soha nem jutott volna eszembe, hogy éppen én fogadjam meg a tanácsát, ha példálódzása nem kelti bennem azt a gyanút, hogy rajtam keresztül inkább előkelőbb hírben álló írótársaimra céloz, vagyis hogy engem nem nagyon tart alkalmasnak erre a feladatra.

Az ilyen bizalmatlanság mindig veszélyes becsvágyakat keltett bennem, ismerem magam. A középiskolában nem nagyon érdekelt a matematika, de Fröhlich tanár úr egyszer megjegyezte, hogy ez azért van, mert nincs is tehetségem hozzá - ez a felületes kritika annyira felbőszített, hogy érettségi után csak azért is matematika szakra iratkoztam az egyetemen, majd én megmutatom neki. És ha Einstein nem jön közbe... na de nem akarom szépen induló Illemtanomat mingyárt a legnagyobb illetlenséggel, a dicsekvéssel kezdeni.

Így vagyok most ezzel is. Nevetséges, miért ne írhatnám én meg ezt a hézagpótló művet? Általában nem vagyok híres tökéletes modoromról, s egy kitűnő írótársam legutóbbi szép tanulmányában a magyar irodalom "enfant terrible"-jének nevezett, közismert torzképeimmel kapcsolatban, melyekben állítólag nem valami udvarias fintorokat és grimaszokat vágtam szűkebb társaságom közbecsült tagjainak a háta mögött, utánozva a modorukat, hogy a többieket, sőt - ami már szinte árulásnak tetszik - a laikus hallgatóságot megnevettessem. Aki így viselkedik a szellemi arisztokrácia úri társaságában, első pillanatban valóban nem látszik méltónak, hogy másokat finom viselkedésre oktasson.

Hát először is - felelem én erre - még a sportban se feltétel, hogy a tréner maga atléta legyen, s ha már táncnál és illemnél tartunk, a parkett-táncos és a tánctanár, a balerina és a balettmester nem szükségképpen egyfajta mesterség képviselői. A hőskölteményeket se hősök írták, sőt az új lélektan szerint egyáltalán nem groteszk véletlen, inkábbis nagyon természetes összetalálkozás, hogy Homérosz vak volt, s a buzogányos Toldi szerzője egyike irodalmunk legsokrétűbb, legérzékenyebb mimózalelkeinek. Ezen az alapon bátran vállalkozom rá, hogy a jó modor eszményképét, Aladint, képzeletem hősét, éppen az ellentét, a soha ki nem élt vágy sugallatából éppen én idézzem fel, s állítsam szembe az elrettentő példaképpel, Aladárral. Az olvasó el fogja hinni nekem, hogy mindig szerettem volna hasonló lenni Aladinhoz, csak sajnos, nem sikerült... Viszont merem állítani, hogy ami Aladin megértését illeti, s hogy őt másokkal megértessem: ebben igenis hivatottnak tartom magam több, igen egyszerű okból.

Önök azt mondják, fintorokat vágtam s ez illetlenség. Lehet, de higgyék el nekem, az a modor és illem, amit e fintorokkal utánozni akartam, hogy önök előtt nevetségessé tegyem, legalább olyan távolságban állott attól az eszményi jó modortól, aminek nevében komikusnak merészeltem találni, mint az én fintoraim az eszményi szépségtől - a jó humorista, szerintem, nem az, aki mindent nevetségessé tesz, hanem az, aki meglátja a nevetségest ott, ahol lehet. S nem viccből, egész komolyan mondom: a Tökéletes Modorú embert, aki önmagában az egész emberi fajtát, az egész emberi fajtában önmagát tisztelve, keresi mindkettővel a legharmonikusabb érintkezést, ezt a mindenkihez hasonló, s mégis éppen ezért mindenkinél különb Normát és Mértéket, ezt a minden porcikájában emberi, de arányaiban emberfölötti közönséges Embert, ezt a szelíd óriást, Aladint, legyen az művész vagy politikus vagy magánzó, gazdag vagy szegény, tehetséges vagy tehetségtelen, akiben egyszer megtalálom: éppoly áhítattal fogom tisztelni, a Jó Modor vallásának nevében, mint bármely felekezet vagy fajta a maga Messiását.

Egy pillanatra se érzem, hogy e nagy szavakkal elvetettem a sulykot - és túl nagy jelentőséget tulajdonítottam egy olyan műfajnak, amelynek, a mi felfogásunk szerint, a felületes érintkezés szabályai lévén a tartalma, formája se lehet más a könnyed csevegésnél. Az illem elemi szabálya, a franciák szerint: ne légy unalmas! és a nagy szavak unalmasak. Nos tehát, gyorsan bejelentem: illemtanom írása közben szakítani óhajtok a francia hagyománnyal. Unalmas semmiképp nem óhajtok lenni, mert nem akarok unatkozni magam se, de hogy azt, ami érdekel, s amit érdekessé szeretnék tenni, egy csillagászati problémában, vagy a frakkhoz járuló nyakkendő színében találjam meg: ezt a jogomat fenntartom abban a társalgásban, amelyben ezúttal én tettem le a garast. Remélem, mind a két témát mulatságosnak fogják találni. Ami a franciákat illeti, ha már így szóba kerültek, elismerem, hogy igen jó illemtanokat írtak, s valamit konyítanak a "Savoir vivre" mesterségéhez, de a szónak mélyebb értelmében - s beszéljenek erről az idegenek, akik tapasztalhatják Párizsban - se valódi illemet, se valódi udvariasságot nem tapasztal tőlük, aki az egész emberi közösség nevében vágyik ezekre az erényekre. Maga az "udvariasság" (courtoisie) szó úgy, ahogy ők kitalálták, se jó, nem fedi azt a fogalmat, amire én gondolok - eredete, a királyi udvar etikettje, nagyon is szűkre szabta tartalmát. Az udvarról az utcára jutunk, s az utcáról a mezőre, s amire én gondolok, amikor az illem és modor szót kimondom, arra éppolyan szükség van odakünt is, mint a szalonokban - szükség van rá akkor is, mikor egyedül vagyunk, s én szeretnék ebben a kis műben az önmagunkkal szemben való viselkedésre is kitérni.

Források és eszmények után kutatva, maradjunk tehát Keleten, a valódi udvariasság ősi földjén: Ázsiában. Ha a kínai udvariasság komikusan hat is, mikor elveszti kapcsolatát az eleven élettel: lényegében mégiscsak abból a lelki alkatból, lelki szomjúságból fakad, aminek egyik határán az egyén végtelen magányosságát tisztelő Buddha ül, rejtelmes mosollyal - másik határát lángoló hévvel igyekszik az egész ember lakta világra kitágítani a legfőbb Illem és Jóakarat ösztöne és gondolata: a krisztusi szeretet. Előttem, míg ezeket írom, egy harmadik lehetőség lebeg, a kettő között: Konfucius figurája, az Úriemberé, akinek sokezer éves vallása és testamentuma sem más alapjában, mint egy tökéletes, mélyértelmű illemtan.

Valamikor a középkorban az udvariasság fogalmát a "lovagiasság" kifejezés képviselte. Közlöm az olvasóval, ha nem tudná, hogy a lovagromantika, amiből ez az eszmény leszűrődött, nem latin-gallus-germán találmány, hanem ázsiai arab - ők hurcolták be a kultúrát, a hozzávaló lovat pedig szintén Ázsia szállította, jóval előbb (equus fossilis, eocén-kor) - Európa őslakója a masztodon és a kardfogú tigris volt. Minderre csak azért hivatkozom, hogy magyarázatát adjam: miért választottam eszményképem álnevéül az arab mesékből ismert Aladin nevet Valmont marquis, vagy akár a klasszikus Petronius helyett.

Időszerűnek érzem illemtant írni, a huszadik század közepén, világrengések korában, mikor legkevésbé látszik időszerűnek azok szemében, akik idillikus korok boldog játékának tartják az illemszabálygyártást: egyszerűen azért, mert hiszem, hogy a világrengés egyik legfőbb oka az emberek rossz modora és neveletlensége - s hivatottnak érzem magam, hogy megírjam, egyszerűen azért, mert sokat szenvedtem az emberek rossz modora és neveletlensége miatt. Lehet, hogy közben magam se leszek mindig illedelmes - de ne felejtse el az olvasó, hogy két dolog okoz fájdalmat - az odvas és elhanyagolt fog, és az orvos, aki kihúzza: mégse fogja épeszű ember összetéveszteni a kettőt, amikor arról van szó, hogy az egyik révén megszabaduljunk a másiktól.

Pesti Napló, 1933. március 12.

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA
Új Magyar Illemtan

Aladár és Aladin

ALADÁR leteszi az újságot. Olvastad ezt a bevezetést?

ALADIN. Melyiket?

ALADÁR. A Pesti Napló-ban. A költő, aki lapjában hol viccelődik, hol filozofál, vagyis soha nem szól hozzá egyenesen, nyíltan, kertelés nélkül a tárgyhoz, most valami merőben gyakorlati, mondhatnám, használati cikket ígér az olvasónak: bejelenti, hogy illemtant akar írni, tanácsadót, hogy miképpen viselkedjünk. Vajon mi rejlik e mögött? A maga külön véleményét, nyugtalan és forradalmi gondolatait akarja - már megint kerülő úton - becsempészni egy népszerűnek és ártalmatlannak látszó könnyű műfaj keretei közt a gyanútlan lelkekbe, vagy pedig egyszerűen kifogyott a témából, nincs miről írnia többé?

ALADIN mosolyog. Szóval, mindent el tudsz képzelni róla, csak azt nem, hogy jóhiszemű?

ALADÁR. Ugyan kérlek. Nem is lehet az. A téma gyanús. Az író, ha valóban az, mindenhez érthet, csak éppen az illemhez nem. Egész lénye szembenállása a mindenkor fennálló renddel, tiltakozása a konvenciók ellen, az a bizonyos különvélemény, ami éppen lényeges feltétele volt annak, hogy íróvá legyen, igazán mindenre alkalmassá teszik, csak arra nem, hogy mintaképül szolgáljon általános szabályokhoz. Az író legyen egyéniség. Illemtant tánctanár írjon vagy egy társasági ember.

ALADIN közben átfutotta a Bevezetést. Érdekes, pedig éppen kettőnkről veszi a példát.

ALADÁR. Ja, mert véletlenül a kettőnk nevét vette címnek, a jóhangzás kedvéért?

ALADIN tűnődve. Nem, kérlek szépen, az a gyanúm, valóban ránk figyel, mi kettőnkre, ismeretlenül, rólunk akar írni, személyesen, és e pillanatban láthatatlanul hallgatja a beszélgetésünk, érdekli őt a véleményünk. Nekem ez nagyon jólesik és bevallom, inspirál rá, hogy legyen véleményem, mert megtisztelőnek találom, hogy ez fontos a számára. Kedvesnek találom, hogy ilyen figyelmesen végighallgat, s igyekszem én is kedves lenni, végighallgatni, ha majd felel: mindenesetre előítélet nélkül. Márpedig a konvenció, amit említettél, előítélet. Amint látod, mégse a konvenciók betartása a jó modor. Egyetlen dolog sért bennünket igazán, ha nem vesznek bennünket komolyan s egyetlen dolog tisztel meg: ha foglalkoznak velünk s főként azzal, amire a legérzékenyebbek vagyunk - a véleményünkkel, a világszemléletünkkel, ami belső tartásunkat adja meg, biztonságérzésünket világban és társadalomban. Ez a valódi emberi szolidaritás, s egyben a legnagyobb udvariasság, mert a legnehezebb, a legnagyobb áldozatot követeli (persze, mindig feltéve, hogy társaságban akarunk élni, nincs valami külön dolgunk, aminek kedvéért magányra van szükségünk). Nehéz dolog, mert gyermekkorunkból örököltük a boldog neveletlenséget, hogy a külvilágot embertársainkkal együtt tárgynak tekintsük, vágyaink kielégítésének eszközéül, indulataink játékszeréül. Ha így nézzük a dolgot, valóban úgy fest, mintha neked lenne igazad, mert ebből a szempontból a művészek legnagyobb része messzemenő neveletlenséget követ el, amikor bennünket, eleven embereket is úgy néznek, úgy ábrázolnak, mintha mozgó tárgyak volnánk, semmi más: leírnak bennünket, jellemeznek bennünket, mintha hullák volnánk, csendéletnek fognak fel, mintha káposzta lenne a fejünk vagy sárgadinnye. Finom és érzékeny ember számára (márpedig minden illemtan abból a feltevésből indul ki, hogy az emberek finomak és érzékenyek) nincsen kínosabb dolog, mint mikor valaki jellemzi őt - akármilyen hízelgő legyen a jellemzés, mindenképpen személyeskedés s a jó modor első feltétele: ne személyeskedjünk.

ALADÁR gúnyosan. A nők megköszönik neked ezt az illemszabályt.

ALADIN. A nők - az megint más. Ők ezen túl vannak, őrájuk nem vonatkozik a modor iskolájának cselekvő része, hiszen még a konvenció is csak a férfiakat tanítja a nőkkel szemben való viselkedésre, ők legfeljebb egymástól tanulják meg, hogy hogy kell bánni a férfiakkal. A nők egyszerűen fel vannak mentve illemtanból, és ennek nem az az oka, hogy nincs hozzá tehetségük, hanem annak öntudatlan felismerése, hogy ők a legfőbb illemnek szinte metafizikai mértékben tettek eleget, egyszer s mindenkorra, amikor minden megértésről eleve lemondva, a legnagyobb önzetlenséggel és áldozattal mindössze tetszeni akarnak, vagyis örömet okozni a szemlélőnek. "Akinek tetszem, az megértett" - mondta nekem egy hölgy, jelezve, hogy a szépségét méltányoló bók fölöslegessé tesz minden további udvarlást, rátérhetünk a tárgyra - s ez a tömör önvallomás, paradox logikája ellenére, sőt éppen azért, oly meggyőzően hatott rám, ahogy csak a néma, önmagát s bennünket minden beszéd és gondolat nélkül megértő természet bűvölheti el a hozzáértőt, tökéletes viselkedésének és modorának és abszolút jó ízlésének gráciájával.

ALADÁR. Hogyan?! A természetnek jó modora van? Micsoda rousseau-i gondolat ez, az előkelő mesterkéltség stílusa után, ahol az előbb tartottunk?

ALADIN lelkesen. Csak a természetnek van igazi jó modora - nem is szólva ízlésről, mert ez már külön tehetség dolga. A növények és állatok világa, a tökéletes egymásrautaltságot ősidők óta felismerve, az önzésnek még azt a primitív formáját se tűri meg sehol, ami az emberi egyéniségérzés, öntudat, én fogalom stb. megszületése óta zavarja a dolgok összhangját azzal, hogy különbséget tesz én és te és ő között. A természet nem személyeskedik, ott mindenki kifelé él, az egész kedvéért, s minden annyit ér benne, amennyi érzéki ingert tud kelteni. Ez a legtisztább esztétikum. Minden élőlény egymásra van utalva a természetben, s mindegyiknek legfőbb érdeke a formák, sőt formalitások szigorú betartása más élőlényekkel szemben. Ennek megfelelően soha neveletlenséget, ízléstelenséget nem fogsz találni a természetben. A virágok kipattanásuk pillanatától kezdve mindig gálában fogadják udvarlóikat - öltözetük legfeljebb díszes, sohase cifra, s mindig ragyogóan tiszta. A pillangókat soha nem látod pongyolában, bábfülkéjükbe vonulnak vissza átöltözni, azért oly frissek, mintha skatulyából kerültek volna elő - páva és paradicsommadár soha nem feledkezik meg magáról, hogy díszmagyarját elhajítsa, a kakas folyton szolgálatban van, csákóval a fején, állandóan hordja kitüntetéseit, érdemrendek szalagjait, a papagáj és kakadu s a fecske frakkja mindig simára vasalt, plasztronja hibátlan. A rózsa illata mindig kellemes, mert háziszer, nem más boltjában vásárolt pancs, ananász és eper és őszibarack és erdei málna nem akar egyebet, mint kellemeskedni ízzel és zamattal, vendégeinek - a legjobb háziasszonyok ők, megbízhatók és örökké szívesek, s amellett szerények: mindegyik egyfélét nyújt, azt, amiben a legjobb, ismeri hatásait, nem kontárkodik más mesterségébe.

ALADÁR. No és - a poloska?

ALADIN. A saját etikettjét az is betartja, megbízhatsz benne, mint ahogy minden állat és növény, örök illemszabályokhoz igazodva, tudja, mihez tartsa magát. S végre is, ez a fontos. Előírt formák szerint tépi szét a tigris a gazellát, mindkét fél tisztában van a helyzettel - az illem nem erkölcsi diszciplína. A poloska megcsíp, ha teheti, viszont annak rendje és módja szerint elpusztul, ha szétnyomod vagy benzinnel öntöd le - nem talál ki ellengázt, a ciánozást nem támadja meg, számíthatsz lovagiasságára, a Brehm-féle kódexnek aláveti magát kettőtök párbajában, jobban, mint te.

ALADÁR. Összegezzük.

ALADIN. Szívesen. Abszolút, tehát általános illemszabály csak a természetben található - nekünk, embereknek meg kell elégedni az egyénivel. Számíthatsz rám - esetről esetre, ahogy a feltételek adódnak, mindig figyelmeztetni foglak, mikor voltál jó modorú és mikor voltál neveletlen. Az első leckét a jövő héten kapod meg.

Pesti Napló, 1933. március 19.

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA
Új Magyar Illemtan

Férfiasság és nőiesség

ALADÁR. Rosszkedvű voltál, tegnap este, mozi után. Nem tetszett a film? Megjegyzem, nekünk se... Mondtuk is Lollival, később, inkább azt a búvárdolgot kellett volna megnézni.

ALADIN. De hiszen Lolli sokat nevetett, sőt az érzékeny jelenet meg is ríkatta...

ALADÁR. No istenem, mit jelent az... A legnagyobb marhaságon nevet néha az ember, és egy émelygős giccsen elbőgjük magunkat, ha az életünk valamelyik érzékeny emlékét idézi fel, történetesen... különösen a nők, tudod, hogy van ez...

ALADIN. Igen, ez igaz, a nők, ha művészi ábrázolásban látják a tragédiát, ami mellett hidegen mennek el életükben, gyakran olyankor is, mikor ők okozzák... nagyon könnyen hatódnak meg. Kitűnő műélvezők. Hamarább érzik meg a művészetben, ami benne általános.

ALADÁR. Ez csak nem volt művészet?

ALADIN. Igaztalan vagy. Minden alkotásban azt a jót kell keresni, ami megvan benne, nem azt, ami hiányzik belőle: ez a jóhiszeműség első feltétele. Káposztának legyen elég savanyú, amit túrósgombócnak ettél, egy előítélet alapján, ami a giccset megkülönbözteti a "művészi" alkotástól, összetéveszted a pátoszt az álpátosszal, az értelmességet az érzelgősséggel, a tökéletes tárgyat a tökéletlen formanyelvvel. Azon a közismert giccsen, ahol a haldokló Petőfi saját vérébe mártott kézzel írja a földre, hogy "hazám", nem a hazaszeretet émelygős és ellenszenves, hanem a lapos és művészietlen kép maga, a csapnivaló modor. A nők ezen könnyebben teszik túl magukat, számukra a modor nem olyan fontos, keresztüllátnak rajta, észreveszik mögötte a lényeget. Egyébként nem emiatt voltam rosszkedvű.

ALADÁR. Hanem?

ALADIN. Az a kis jelenet kedvetlenített el, ott a kávéházi asztalnál.

ALADÁR. Azzal a magánosan ülő úrral? Már megbocsáss...

ALADIN. Nyugalom, megint indulatba találsz jönni és megint nem lesz igazad. Lehet, hogy a törzsasztal csakugyan le volt foglalva számotokra és nem is azt vitatom, hogy az illetőnek, ha látja, hogy hárman vagyunk, kutyakötelessége átadni a helyet, akármilyen kényelmesen fészkelődött be, hogy olvassa az újságokat. De az érv, amit felhoztál s a mód, ahogy tudtára adtad, az volt megalázó őrá s végeredményben hozzád és tollához is méltatlan.

ALADÁR. Na hallod... csak azt mondtam, amit minden férfi mondott volna a helyemben... Ha egyszer látja, hogy én hölgytársaságban vagyok, ő pedig nem, egyenesen a hölgyet sérti meg, amikor az elsőbbség jogára hivatkozva, velem szemben, vonakodik átadni a helyét.

ALADIN. Először is, abból, hogy minden férfi a helyedben... satöbbi... nem következik, hogy ez modor. Vannak modortalanságok, amik az egész "művelt Nyugat"-on el vannak terjedve... különben miért érezné magát olyan kínosan a lelke mélyén jómodorú ember, ebben a civilizált világban, amiben élünk? Ezek között egyik legáltalánosabb az a felfogás, hogy a galantéria, a nőkkel szemben való gyöngédség és udvariasság egyértelmű a régi lovagiassággal, vagyis a nőknek, mint gyengébbeknek, védelmével, tehát nagyon jól összefér azzal, hogy viszont férfitársammal goromba és agresszív legyek, a hölgy társaságában - sőt vannak, akik egyenesen azt hiszik, annál szebben kedveskednek őnagyságának, minél durvábbak egymáshoz - vagy nem vetted észre a hangosan mulató, mindenkit zavaró vacsoratársaság legfőbb szórakozását: nőknek bókolni, egymást medvekedélyességgel ócsárolni, mintha másfajta kedélyesség nem is volna a világon. Ez ugyanolyan rossz modor, mint ahogy azt a Petőfi-képet festették - egy örökszép témának (a nők iránti rajongásunknak) abban az elavult formában való feltálalása, ahogy valamikor a nővédelem szükségessége tett stílszerűvé, mikor még csakugyan rászorultak a nők. Minap egy hírneves pszichológus, túlságosan természetes óhajtván lenni a társaságban, s nehogy mestersége miatt, "finom embernek" tartsák (ettől minden hím voltára hiú férfi nagyon fél, abban az oktalan feltevésben, hogy finomság és férfiasság ellentétes dolgok), egy a társaságunkban tartózkodó igazán finomlelkű (egyébként nagyon is férfias) költőbarátom udvarias bemutatkozását így fogadta, jó hangosan: "na, örülök, hogy megismerhettem - a szebbik felét (mármint a költő feleségét) már ismerem - ilyen csúnya embernek ilyen szép felesége legyen, gratulálok!" Mondanom sem kell, hogy a lokálmodorban elméskedő "lélekismerő" sokkal csúnyább volt, mint a finomvonású költő, aki persze elpirult és erőltetve nevetett, nehogy elrontsa a hangulatot, ahelyett hogy sarkonfordulva faképnél hagyta volna a humortalanul viccelő, neveletlen frátert, aki azt hitte, a gáláns bók legízesebb fűszere egy otromba sértés.

ALADÁR tűnődve. Ebben van valami, igazad van. De mikor a nők megszokták ezt a fajta bókot - végre is a jó modor első feltétele, hogy az uralkodó szokásokat betartsuk.

ALADIN. Az uralkodó szokás nagyon viszonylagos. A spanyol férfiak "kezedet csókolom"-mal köszöntik egymást, igaz, hogy a nőknek viszont így mondják, "lábaid előtt fekszem".

ALADÁR. Mind a kettő túlzás.

ALADIN. Az udvariasság soha nem lehet túlzott, hiszen abból a vágyból származik, hogy embertársunkat önmagunknál tökéletesebbnek lássuk, ami a legnemesebb vágy, s nagyban hozzájárul, hogy valóban, kölcsönösen, tökéletesítsük egymást, a szónak emberi értelmében, függetlenül a nemektől. Az igazi udvariasság inkább enyhíteni törekszik azt a sok kellemetlen összeütközést, ami a nemek különbségének következménye, mint aláhúzni, azért kerüli az indiszkréciót, mint a nemek közti kellemes összeütközés következményeinek sértő feltárását, a magánügyet.

ALADÁR feszengve. Kicsit bonyolult vagy.

ALADIN mosolyog. Nem én vagyok bonyolult, csak a dolog, amiről beszélek. Elismerem, hogy a jó modornak s a társasági illemnek alapszabályai nem túlságosan egyszerűek. De a bridzs és a sakk se egyszerű játék, mégis milyen szenvedéllyel játsszák, különösen az előbbit, világszerte, s milyen tekintélyre tesz szert, aki sokévi gyakorlat és megfelelő tehetség birtokában jól játssza - miért akarod hát a legnemesebb s persze legnehezebb társasjátéknak, az embernek egymással való érintkezésének művészetét unalmassá egyszerűsíteni? Bár többen értenének hozzá, negyvenen felül, akik a világ dolgát igazgatják - most nem volnának tanúi a dísztelen látványnak, ahogy egyik vezető politikus a másik után hirdeti a legnagyobb uralkodói erénynek azt az egyszerű neveletlenséget és modortalanságot, ami egy ember, egy nemzet, egy ország, egy állam erejét, nagyságát, "férfiasságát" a pökhendi, hencegésben, agresszivitásban, más emberek és nemzetek ócsárlásában látja és dicsőíti, végtelen kárára és veszedelmére a kultúrának és civilizációnak.

Pesti Napló, 1933. március 25.

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA
Új Magyar Illemtan

Hogy kell köszönni?

ALADÁR. Láttad ezt a billentést?

ALADIN. Melyiket?

ALADÁR. Ahogy az az alak fogadta a köszönésem... Éppen hogy odaért a kalapjához... Mert nem tartozom egyikéhez se azoknak az érdekköröknek, amelyikhez dörgölődzik... én voltam bolond, hogy köszöntem neki! Látnád fölfelé köszönni... alázatos szolgája, kegyelmes uram... hétrét görbedve, messzire lobogtatva a kalapját, mint egy ünnepi zászlót, a Nagy Ember érdemei előtt... Utálatos.

ALADIN. Szóval azt szeretnéd, ha neked is így köszönne.

ALADÁR. Köszönjön a hóhérnak! Én éppen úgy utálom az átlátszó célzatú alázatosságot, ha felém hajbókol, mint mikor más előtt tekereg... Tisztességes, nyílt fogadj istent várok az adjonistenre, megkülönböztetés és rangosztogatás nélkül, ennyi az egész.

ALADIN. Ez az elv alkalmas kiindulópont a köszönés illemtanához. Csakugyan, a legjobb zsinórmérték, ha nekünk köszönnek: átvenni a köszönő hangját, még a hangsúlyt is, a visszaköszönésben mintegy jelezve, hogy elfogadtam a kettőnk közötti viszony intimitásának azt a mértékét, amit ő ajánl fel - aki előre köszön nekünk, úgy kell tekinteni, mint párbajban a sértett felet, kinek jogában áll fegyvert választani. Mert egyébként nincs ám igazad, ha a minden irányban egyformán alázatos, vagy egyformán önérzetes demokratikus üdvözlés mellett kardoskodol. Van egy ismerősöm, aki a fennálló világrendre neheztelve azt szokta csinálni, hogy a nagyuraknak szigorúan, csaknem fenyegetően köszön, a levélhordó és a viceházmester köszönését ellenben túláradó rajongással fogadja, majdhogy megöleli őket. Ettől persze mindenki fél, zavarba jön - a gazdag azt hiszi, valami személyes hibát követett el, a szegény úgy érzi, csúfolni akarják. Mindkettő kiesik a szerepéből, s a nagy Színjáték, amit a Társadalom játszik, egy pillanatra megzökken. A lázadozó természet szereti az ilyen zökkenőket, katasztrófát remél, talán összedől ez a komisz világ, ha a nagy komédiának ezt az alrendjét megbolygatjuk - nem akarja megérteni, hogy a világ nem fog összedőlni, csak még nagyobb, még igaztalanabb zűrzavar lesz belőle, ha a tökéletlen emberi törvény helyét a tökéletes természeti törvény foglalja el: nyílt leszámolás erősek és gyöngék között. Ehelyett sokkal jobb volna tudomásul venni, hogy igenis drámát játszunk mindannyian, egy, a művészinél is magasabb cél érdekében, hogy szerepet vállaltunk, s hogy ezt a szerepet a nagy többség nemcsak vállalta, de lelkesen és szívesen és bizonyos becsvággyal óhajtja végigjátszani, s ami a legérdekesebb: korántsem olyan kényszeredetten, mint ahogy a szerepükkel elégedetlenkedők hiszik. Igenis, ó ti egyenlőséghirdetők, van, aki a lakáj szerepben érzi magát tökéletesnek, tökéletesebbnek, titokban, mint amilyennek tulajdon gazdáját az úr szerepében, s nem is szívesen cserélne vele - bizonyos lehetsz benne, hogy megsérted, ha köszönésedben nem ismered el a szerephez való tehetségét. A krisztusi szavak, "add meg a császárnak, ami a császáré" elsősorban, s talán különlegesen épp a köszönésre vonatkoznak s ne felejtsük el, sok olyan kivételes rang és tiszteletbeli állás akad e gazdasági zavarban, amelynek szinte egyetlen tiszteletdíja maga a tisztelet - egyetlen köszönete a köszönés: hogy ne a közismert zsidó viccet idézzem a "rasekol"-ról és a "követ"-ről, idézem inkább Arany mélabús bökversét:

A kalapom cilinder,
Nem holmi csekélység:
Ha felteszem: magasság.
Ha leveszem: mélység.

ALADÁR pózban. Mondd hát, ó, mester, kinek hogyan köszönjek?

ALADIN. Közvetlenül és igaz barátsággal, de soha nem úgy, hogy zavarba hozd, akit meg akarsz tisztelni. A kalapot emeld meg, de ne csak azt tiszteld meg vele, aki előtt megemeled, tiszteld magát a kalapot is. Az egyetlen koronázási aktuson, amit láttam, az uralkodó afölötti igyekezetében, hogy nyájas szeretetét mutassa hódoló népének, megfeledkezett a fején ragyogó koronáról, s úgy bólogatott jobbra és balra, mosolyogva, hogy szinte leesett a fejéről - ebben a kivételes esetben egyenesen kellett volna tartania a nyakát, nem önmagára, a jelképre büszkén, amit képviselt. Mások meg úgy dobják oda a kezüket kézfogásnál, olyan hanyagul és szórakozottan, hogy az ember azt hiszi, egyszer s mindenkorra neked adják, tépd le, vágd zsebre, vidd el emlékül - egy ilyent egyszer megtréfáltam, kezem helyett kitömött kesztyűt nyújtottam neki oda a kabátujjból, s miközben szorongatta, otthagytam a markában és odébbálltam: csaknem elájult rémületében. Vigyázz az "adjon Isten" szövegére is, amennyire lehetséges - ha azt jöttél közölni valakivel, hogy megtetted ellene a bűnvádi feljelentést, aminek következtében órák kérdése, hogy letartóztassák: az adott helyzetben nem stílszerű egy gőgös "jó napot"-tal búcsúzni, tekintettel arra, hogy éppen a te jóvoltodból számíthat meglehetősen rossz napra aznap, a boldogtalan. Némi szabadosság különben se árt - vagy mondok valamit a cselekvés helyett vagy csinálom, különben Richtig bácsival gyűlik meg a bajom - bizonyos vagyok benne, hogy nemcsak rám, a nőkre is komikusan hat az az általános szokás, hogy a férfi kezet csókol nekik, s azonkívül még mondja is, hogy "kezét csókolom" - mint fölösleges megállapítását egy ténynek, amit úgyis mindenki lát.

ALADÁR. Nem ugyanolyan komikus, ha csak mondja, és nem teszi meg?

ALADIN. Egyáltalán nem. Ebben az esetben a különben is jelképes cselekvést teljes joggal pótoljuk egy jelképes utalással, olyanformán, mint a rituális szertartásokban. Ugyanis tisztában kell lennünk a legfontosabbal, hogy tudniillik...

ALADÁR. Jaj, ne haragudj, egy percre... itt jön a... muszáj vele beszélnem... mingyárt visszajövök... Kezét csókolom, drága Margit...

ALADIN megnézte a nőt, súgva. Jó, jó... majd máskor befejezem, csak menj... és kivételesen megengedem, hogy valóban kezet csókolj... látod, látod, nem szabadott volna elhamarkodni: mennyivel hatásosabb lett volna, ha nem mondod, hanem csinálod!

Pesti Napló, 1933. április 2.

ALADIN ÉS ALADÁR VAGY A JÓ MODOR ISKOLÁJA
Új Magyar Illemtan