Andrási-Riha Zsófia – Limpár Imre

HOGYAN LÉGY ÖNMAGAD?

Önismereti gondolatok és gyakorlatok hétről hétre

Beszélgetőkönyv a Lélekhangsáv podcast alapján

© Andrási-Riha Zsófia, 2025

© Limpár Imre, 2025

© Atheaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

A szöveg az Atalon platformon hallgatható, Lélekhangsáv podcast alapján készült.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-558-6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Ughy Szabina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

Bevezető

I. rész: Kirándulás az én birodalmába

1. fejezet: Az önismeret mint életstílus

2. fejezet: Önbizalom, önbecsülés, önértékelés

3. fejezet: Hol kezdődik az önzés?

4. fejezet: Önámítások, önhazugságok

5. fejezet: Elvárások szorításában

6. fejezet: Kontrollügyek, mikor és mennyit?

7. fejezet: Az önállóság és a felnőttség

8. fejezet: A félénkség mibenléte

9. fejezet: Önszabotázs és önsorsrontás

10. fejezet: Stabilizáció

11. fejezet: Önbeteljesítő pozitív vagy negatív gondolatok

12. fejezet: Önazonosság

II. rész: Hogyan hat a művészet a lelkünkre?

1. fejezet: A kultúra mint alapélmény

2. fejezet: Utazás a zene világába

3. fejezet: „Színház az egész világ, és színész benne minden férfi és nő”

4. fejezet: Művészfilmek vonzásában

5. fejezet: Mesékből tanulva

6. fejezet: Versekbe zárt lehetőségek

7. fejezet: A képzőművészet és az én viszonya

8. fejezet: Regények és novellák

9. fejezet: A sorozatok börtönében

10. fejezet: Filmek ámulatában

11. fejezet: A dalszövegek lebilincselő hatása

12. fejezet: A kulturális tér ígérete

Önismereti gondolatok és gyakorlatok hétről hétre

Bevezető

Különleges ajándék volt Limpár Imre tanácsadó szakpszichológus barátommal beszélgetni a Léleghangsáv című podcastben öt évadon keresztül az ön- és társismeretről, helyünkről a világban, szerepeinkről, a családról, egyszóval az életről.

A podpad csatorna, ahová pszichológiai podcast műsort vezetni hívtak, 2021-ben indult. Állandó beszélgetőtársnak csakis régi kollégámat, Imrét tudtam elképzelni, aki tizenkét adásra jött, majd maradt még négyszer tizenkét adásra, vagyis hatvan csodálatos beszélgetésre, lélekutazásra. A tizenkettes szám a beszélgetésfolyamban a saját életünkbe való beavatódást jelképezte. Ehhez a számhoz tértünk vissza minden évadban, más-más megközelítéssel. Ezen időszak alatt rengetegen megszerették a hetente hallható újabbnál újabb gondolatokat.

Sokszor kérdezték tőlünk: nem lesz ebből könyv? A motivációt tehát, hogy nyomtatásban is elérhető legyen a podcast anyaga, önöktől kaptuk, és ennek nagy örömmel kerestük meg a keretét. Így született meg a második és negyedik évadból ez a beszélgetőkönyv.

A beszélgetés híd két vagy több ember között, ami segít kimondhatóvá tenni a mélyben rejlő gondolatokat és érzéseket. Kiszabadít és felszabadít a magunkba zártságból.

Kiadványunk célja, hogy olvasva is találkozhassanak önmagukkal és a világgal. Szándékunk szerint elgondolkodtatni szeretnénk önöket a kapcsolataikról, érzelmi viszonyulásaikról, találkozásaikról.

Hiszem, és mottóként fontosnak és iránymutatónak tartom Márai Sándor mondását: „Két ember nem találkozhat egy nappal se korábban, mint ahogy megértek e találkozásra.”{1}

Az önismeret során magunkkal és másikkal szembenézni bizony nem egy napfényes tengerparti nyaralás felhők nélkül. Igenis göröngyös az élet, ahogy az önismereti út is, tele elágazásokkal, zsákutcákkal, kátyúkkal. Úgy szoktam fogalmazni, hogy ezek nem akadályok, hanem lehetőségek önmagunk jobb megismerésére.

Olvasás közben szubjektív szűrőnkön keresztül felfedezhetik a saját helyzetüket, és ha kell, változtathatnak rajta a gyakorlatok segítségével.

A könyv két nagy részből és a függelékben szereplő gyakorlatokból áll. Az I. rész tizenkét beszélgetése az „én” birodalmában való kirándulásról szól. Az önreflektív találkozás legszebb példája, amikor a régi székelykapukon tükörbe kellett nézni, mielőtt az illető belépett a portára. Ilyen szembenézésekről beszélgettünk a podcast második évadában.

A II. rész a kultúra birodalmába vezeti el az olvasót. Hogy is segíti önismeretünket a kultúra? Imre szavaival élve a kulturális tér a materiális világ kihívásaira ad egy nem materiális választ. Erről szólt a podcast negyedik évada.

Elmagányosodott világban élünk, éppen ezért nagy szükségünk van a találkozásokra, hidak építésére, beszélgetésekre. Ahol kimondhatóvá válnak gondolatok, ott máris nem vagyunk egyedül. Annak idején az egyetemen egy filozófiatanárom azt mondta: „A zseblámpa nem világítja meg önmagát”. Igaza volt. Szükségünk van beszélgetőtársra, aki a saját szubjektív megélései által elgondolkodtat, segít új nézőpontok által másképp magunkra látni, és mi is segíteni tudunk a másiknak önmagára látni.

Gondolataink kertjében bandukolva és beszélgetve szerettünk volna magokat elvetni és gondozni.

Tettük mindezt azért, hogy az olvasók tovább virágoztassák, nemesítsék a saját kertjüket. Nem titkolt célunk pedig, hogy a beszélgetés újra divat legyen.

Kívánjuk, hogy e könyv segítségével önök is partnert találjanak ehhez.

Andrási-Riha Zsófia

I. rész

Kirándulás az én birodalmába

1. fejezet

Az önismeret mint életstílus

Andrási-Riha Zsófia: Ki az az én? Miből építjük fel, s leszünk azzá, akik vagyunk? Milyen építő, romboló, gátló folyamatokon megyünk keresztül, amíg elérünk egy-egy újabb szakaszba? A beszélgetéseink során többször elhangzott már, hogy nem a cél, hanem az oda vezető út megélése által leszünk azzá, amivé szeretnénk.

Limpár Imre: Hadd kezdjem egy Bach-anekdotával! Egyszer megkérdezték a nagy zeneszerzőtől, mennyire nehéz orgonán játszani, mire Bach állítólag azt válaszolta, hogy „Orgonán a legkönnyebb: ha a billentyűket a megfelelő időben ütjük le, akkor a hangszer magától játszik.” Könnyed válasz, de érezzük mögötte a kemény munka valóságát. Önismeretre szert tenni hasonlóképp triviálisnak tűnő, mégis rendkívül nehéz feladat. Habár sokszor sztorizgatva, poénkodva közelítünk a témához, pontosan tudjuk, mennyire fájdalmas tud lenni, amíg eljutunk önmagunk megismeréséig. Pusztán attól, hogy elmegyek egy önismereti kurzusra, még nem pottyan az ölembe a tudás önmagamról. A felismerésekig eljutni időt, energiát, sokszor költséget is jelent. Nagyon komoly feladat.

A.-R. Zs.: Egyetértek. Megtanulni úgy a tükörbe nézni, hogy ne a vágyottat, hanem a valóságot lássuk, kétségtelenül fájdalmas és elgondolkodtató folyamat, s bizony akadnak, akik már az elején visszafordulnak, mondván, ez sok nekem. Ezzel nincs is semmi gond. Nekem a megfelelő időben leütött billentyűkről az jutott eszembe, hogy ahhoz meg kell találnunk önmagunk belső ritmusát, hogy az életünkben egy újabb lépcsőfokra tudjunk lépni. Vannak olyan terheltebb, nehezebb időszakok, amikor azt mondjuk, most nem fér bele az életembe, hogy magamba nézzek, mert bizony kinyílhatnak olyan doboztetők is, amelyekre jobban fel kell készülnöm. Óva intenék mindenkit attól, hogy sikerorientált, leegyszerűsítő könyvek segítségével próbáljanak szert tenni önismeretre. Bizony, kell hozzá a szakértő útmutatása, aki, ha borul az illető, meg tudja őt tartani, és tovább tudja lendíteni a lehetséges holtpontokon.

L. I.: Igen. Fontos, hogy legyen egy biztos kapaszkodóm, ami nem engedi, hogy elvesszek, amikor a megtett életutamra visszatekintve valami fájdalmassal találkozom. A segítő szakmáknak is az egyik alapvetése a „nil nocere”, a ne árts ősi etikai alapelve. Legalább ugyanilyen fontos, hogy az ember saját magának se ártson. Mégis, néha beleszaladok olyan írásokba vagy épp a videómegosztókon elérhető videókba, amikor csak ámulok, hogy milyen bátor az illető, aki közreadta. Ingoványos talaj ez, ahol csak óvatosan lehet haladni, tudni kell, hogy az ember mibe is löki bele az önismereti válaszokat keresőket. Egyvalamit minden keresőnek el kell döntenie, mielőtt belevág: csoportos foglalkozásokon kíván-e részt venni, vagy pedig a klasszikus egyéni utat választja, és keres magának egy erre hivatott segítőt. Gondolom, sokan egy harmadik opciót várnának, és azt találgatják, nem lehet-e az önismeretet autodidakta módon elsajátítani. Mint amikor eldöntjük, hogy olaszul szeretnénk tanulni, és úgy gondoljuk, a középfokig magunktól is könnyedén eljutunk. Csakhogy az önismeret nem nyelv. Nem egy adott tudásanyag elsajátítását jelenti, amit majd a végén kipipálok. Az önismeret életmód, mondhatni életstílus: úgy élem meg a mindennapjaimat, hogy közben figyelek a belső folyamataimra is. Persze az segít, ha valaki úgy megy el a pszichológushoz, hogy „jó napot, jöttem segítségért, de már tudok ezt-azt magamról, vannak bizonyos felismeréseim.” Vagyis az önreflexiós készséget már kifejlesztette magában.

A.-R. Zs.: Igen, el lehet kezdeni hiteles forrásból önmagunk felfedezését, megismerését, mielőtt eljutunk egy csoportba vagy egyéni segítőhöz. Kezdésnek ajánlom Susan Forward könyveit a mérgező családi kapcsolatokról, megvilágító erejű példákkal és hasznos gyakorlatokkal felvértezve. Egy ízben azt kérdezték tőlem, hogy függ-e az introvertált/extrovertált személyiségtípustól az, hogy valaki a csoportos vagy az egyéni terápiát választja. Erre én azt válaszoltam, nem feltétlen a személyiségünk dönti el. Egyáltalán nem biztos, hogy egy introvertált személyiség inkább egyéni segítőt választ. Mindenesetre konfrontatívabb, ha az ember egyéni segítő mellett dönt, mert akkor kikerülhetetlenül hozzá intézik a kérdéseket. Egy csoportban jó ideig, sőt akár a végéig is meg lehet bújni.

L. I.: Sok hasonló esetet láttam, valóban. Beszéltünk már a játszmákról. Nos, az is egy játszma, amikor kijelentjük, hogy már hat éve járunk ugyan önismereti csoportba, de még mindig nem segítettek rajtunk. Nem segítettek! Vagyis mi csupán feltesszük a kezünket, és várjuk, hogy másvalakik segítsenek. Pedig a segítő nem órásmester, nem érdemes hozzá úgy beállítani, hogy megkérjük, babrálja meg egy százas szöggel ott a bal vesénk fölötti pontot, s akkor már működik is minden mintegy varázsütésre. Bár ilyen egyszerű lenne! Bár így lenne!

A.-R. Zs.: Igen, az önismeret megszerzése hosszú időbe telik. Két hétvége alatt nem sajátíthatjuk el, és ezt senkinek ne is higgyük el. Az önismeretet fejlesztő könyvek mellett az egyik kedvenc gyakorlatomat is ajánlom, szintén csak kezdésnek. A szakemberek előszeretettel alkalmazzák, de a világhálón is megtalálható önálló használatra. Ez az értékleltár (1. gyakorlat). Önmagunkhoz intézett, végtelenül egyszerű kérdésekből áll, mégis meglepően messzire lehet vele jutni. Az is fontos gyakorlat, ha az önismeret elsajátításán fáradozók rendszeresen írnak magukról, lehetőleg kézírással. Ennek komoly ereje van. Ilyenkor rálátunk magunkra, mintha tükörbe néznénk.

L. I.: Ha már az értékeket szóba hozta, létezik egy értékárverés nevű technika is. Kell hozzá egy tíz-tizenöt fős csoport. A feladat elején mindenkinek van száz elképzelt zsetonja, ebből a keretből ötösével lehet licitálni a csoportvezető által meghirdetett értékekre. Vajon ki mire fog ráutazni? Hamar igazi árveréshangulat szokott kialakulni, remek önreflexiós lehetőségekkel. Mindig kiemelkednek népszerűbb értékek, például a „furfang”, ami, mondjuk, már hatvan zsetonnál tart a licitben. Ennyiért meg sem éri, de már nem tudok visszalépni, csak fogom a fejem. Vannak, akik kész stratégiákkal vértezik fel magukat ilyenkor, mások a hiányaikat igyekeznek pótolni. Az „egészség” vagy a „harmónia” akár 100 zsetont is megér nekik. De csak egyvalakié lehet. Mások olyasmiket akarnak megszerezni maguknak, amelyek a neveltetésük miatt fontosak számukra. Ilyen lehet a „felelősségérzet”, a „precizitás”. Efféle önismereti tükröket csak csoportban tudnak elénk tartani, egyéni terapeutával nem lehet értékárverést játszani. Ezt is mérlegelni kell, amikor az a kérdés, hogy csoportos vagy egyéni foglalkozásra menjünk.

A.-R. Zs.: Akkor most tegyük a helyére, hogy mi is az az énkép, aminek az önismeret hivatott tükröt tartani. Nézzük, miből is áll össze! A szakirodalom háromfelé szedi, leegyszerűsítve tehát van egy valóságos, egy idealizált és egy elvárt énképünk. Ha ezt a három képet a helyén értelmezzük, kiderülhet, hogy hol van feszülés, melyik attribútum melyik részén van az, aminek nem tudunk megfelelni, amit csak elvárnak tőlünk, vagy mi az, amit mi magunkról gondolunk, de a világ nem ezt gondolja rólunk. Tüzetesen körüljárva a három képet, jutunk el oda, hogy felismerjük: ki vagyok én. De csak ha a kályhától indulunk el.

L. I.: Itt szeretnék elidőzni egy pillanatra a Johari-ablaknak nevezett önismereti modellnél. Ebben egy négyzet négy kisebb négyzetre van tagolva. Az első cellába kerülnek azok a tulajdonságok, amelyeket én is, meg a világ is tud rólam: a nevünk, a hajszínünk, jó pár belső tulajdonságunk. A második cellába kerülnek azok az információk, amelyeket én tudok magamról, de a világ nem: a titkok, amelyekből akad bőven mindenkinek. A harmadik cella a vakfoltok területe: én nem tudom, de a világ igen, például elaludtam a hajamat, nem vettem észre, de mindenki más is igen, mert látható rajtam. De ide sorolható, amikor egy örömgyilkos vagy egy nárcisztikus nem tudja magáról, hogy az. A negyedik, ismeretlen cella a legsötétebb rész: ami itt van, nem látható se a világ, se magunk számára, de mégis jellemez, sőt olykor determinál minket.

A.-R. Zs.: Adódik a kérdés, hogy akkor hogyan fog ezekre fény derülni?

L. I.: Sok munkával. Hasonlatosan, mondjuk, az álmaink felidézéséhez. Sokan azt állítják, hogy sohasem álmodnak. Ez így azonban nem pontos. A kutatásokból évtizedek óta tudjuk, hogy mindig mindenki álmodik, csak nehéz felidézni a tartalmukat. Ha valaki tudatosan elkezdi feljegyezni az álmait, s álmából felriadva, még lámpát sem gyújtva, mert már az első fotonok kiüthetik az emléket, lejegyzi az ágy mellé odakészített jegyzettömbbe, és ezt kitartóan végzi három-hat hónapig, rengeteg álomtartalomra lesz képes emlékezni. Márpedig Freud óta tudjuk, hogy a tudattalanhoz vezető királyi út az álom. Álmokat írni persze sok idő és energia, ráadásul itt is hasznos lehet egy segítő jelenléte. A tudattalant megfejteni nem egyismeretlenes egyenlet.

A.-R. Zs.: Nekem erről az jutott eszembe, hogy régen a Biblia mellett minden házban ott állt a polcon Krúdy Álmoskönyve, amit fölcsaptak, ha álmodtak valamit, hogy megtudják, mit jelent. De hát egyetlen álom nem elégséges egy összkép kialakításához. Ahogy a pszichológiában sem elég egy teszt önmagában. A személyiségünknek nagyon sok rétege van, aprólékos felfejtést igényel. Még mi, szakemberek is csak nagyon óvatosan merünk megállapításokra vállalkozni. A felfejtés, értelmezés komoly munka, méghozzá olyan munka, amit mind a segítőknek, mind az alanyoknak nagyon komolyan és kellő körültekintéssel kell végezni.

L. I.: Mivel a mi szakmánk sokrétű, arra lennék kíváncsi, ön hogyan viszonyul a tesztekhez, kérdőívekhez?

A.-R. Zs.: Az én generációm az egyetemen Vikár Andrástól, dr. Vikár Györgytől és dr. Csillag Máriától tanult tesztelni. Noha én nem lettem klinikai szakpszichológus, s nem is használom a mindennapokban azokat a teszteket, de tiszteletben tartom valamennyit. Olyan tesztekre gondolok, mint a Szondi-teszt, amelyben nagyon furcsa portrék közül kell szimpátia-antipátia alapján választani. Vagy a Rorschach-teszt, amelyet a legtöbben tintapacatesztként ismernek, és a személyiségstruktúra feltérképezésére használják. Az én kedvencem a TAT, a Tematikus Appercepciós Teszt volt, amelyben rajzolt életképek, élethelyzetek szerepelnek, és azokról kell beszélni. Ám az összkép kialakításához a teszteken kívül még nagyon sok minden kell. Nem véletlen, hogy egy állásinterjú is több fordulóból áll.

L. I.: Hozzátenném, fontos tisztában lenni azzal, hogy a kérdőív nem teszt, a teszt meg nem kérdőív. Ezt sokan összekeverik mindenféle oldalakon, mondván, ebből a húszkérdéses tesztből megtudod, ki vagy. Abból aztán biztosan nem! A tesztekről tudni kell, hogy komoly validálási folyamaton átesett eszközök, s általában hosszas procedúrát jelent a kiértékelésük. Például ha személyiségprofilt akarunk összeállítani, akkor az nem csupán harminc kérdésből fog állni. Szükség van tehát a tesztekre, de hogy mikor melyikre, azt soha nem az alanynak kell eldöntenie, hanem a szakembernek. Ahogy azt sem az alany dönti el, hogy szükség van-e röntgenképre. Ráadásul a tesztek önmagukban nem mindenhatók. Elmesélek egy saját történetet. Huszonöt éves voltam, amikor elmentünk csapatépítésre az akkori munkáltatómmal. Kitöltöttünk egy tesztet arról, hogy ki hogyan kezeli a konfliktusokat, ki elkerülő, ki kompromisszumkereső, ki agresszív, ki asszertív és így tovább. A kollégák jellemezték egymást, és ki-ki önmagát is. Gyönyörű volt látni, hogy ha mindezt vektorokban képzeljük el, akkor az öt vélemény, az öt vektor ritkán mutat egy irányba. Visszajelzéseket persze kaphatunk, de az esetek többségében az anyósunk és egy közvetlen kollégánk teljesen más énrészünket, vagy épp megnyilvánulásunkat látja. Hát persze, mert más közegben ismer minket. Vagyis az összkép a tesztek eredményénél jóval bonyolultabb. A bennünk lévő tendenciákkal érdemes tisztába kerülnünk, akár tesztek révén is.

A.-R. Zs.: Visszatérve, önismeretre szert tenni sokrétű, komoly munka eredménye. Nem elég úgy végigülni egy kétszázötven órás önismeretei kurzust, hogy tulajdonképpen semmit sem mondunk el önmagunkról, és nem is tudunk meg semmit. Nem úgy megy ez, mint az iskolában, ahol a tanár bácsi bennünket sohasem szólít fel. Nem érdemes a megúszásra játszani.

L. I.: Bizony így van. Itt nincs jó diák, rossz diák, ahogy házi feladat sincs. Ezeken a konzultációkon például elvégzendő gyakorlatok kerülnek sokszor terítékre. És én ott és akkor nem tanár vagyok, hogy a felismeréseket bevasaljam a résztvevőkön. Ezt ott mindenki önmagáért csinálja. Fontos, hogy az alany maga motivált legyen.

A.-R. Zs.: Én is mindig elmondom a hozzám járóknak, hogy amit elvisznek magukkal, amin belül dolgoznak, ott állhat be változás. Nekünk, segítőknek nagyon fontos figyelnünk arra, hogy ne mi legyünk a motiváltabbak, hogy ne mi toljuk át az idős nénit a zebrán, aki át sem akar menni.

L. I.: Zsófi, a célegyenesbe érve megkérdezném, van-e kedvenc önismereti gyakorlata, akár olyan, ami önnek személyesen sokat adott?

A.-R. Zs.: Igen, van, a fonalas feladat (2. gyakorlat). A fonal mint életfonal hordozza a szimbolikát. A rajta található cetlik pedig fontos értékpontok.

L. I.: Nekem is van egy kedvenc gombolyagos gyakorlatom. Beviszek egy köteg fonalat, akkorát, amekkora elfér a markomban. Ez képviseli a végtelen időt, amiből a csoport előtt először levágok egy jó másfél méteres darabot. Aztán elmondom, hogy egy átlag magyar életút 27 375 napból áll. A teljes életünket tekintve átlagosan napi 7-8 órát alszunk. Így hát levágom a másfél méteres darab egyharmadát. A jelenlévők elsápadnak, hirtelen érzékelve, hogy mennyi időt alszunk át. Aztán körbenézve bemondom a teremben ülők átlagéletkorát, mondjuk, legyen harmincegy és fél év, és abban a pillanatban – mondván, hogy ezt már megéltük – még egy darabot levágok. Végül a kezünkben marad a lehetséges jövő fonala. Hogy kiben mit indít el mindez, az mindig egyedi és viszonylagos. A levágott fonalon, vagyis a múltunk eseménysorán már nem tudunk változtatni. Vagy mégis? Szubjektíven igen, és erről szól az önismeret. Ezért mondják az egzisztencialisták, hogy nincs befejezett múlt. Megtörténhet, hogy negyvennyolc évesen, egy eufórikus felismerés révén, képes leszek egy személyes traumát átalakítani, ezáltal másképpen megélni. Azonban a megtörténteken már nem fogok tudni változtatni. Egyszóval, a fonalakkal sokféleképpen lehet játszani. A másik kedvencem a soha-doboz (3. gyakorlat).

A.-R. Zs.: Igen, az élet nagy kaland. Viszont az énképpel kapcsolatosan bizonyos korábban említett fogalmak tisztázásával még adós maradtam. A valóságos énkép azokat a tulajdonságokat tartalmazza, amelyeket saját magunk és mások gondolnak rólunk. Az ideális énképhez ezzel szemben azok a tulajdonságok tartoznak, amelyekkel rendelkezni szeretnénk. Az elvárt énkép a legkönnyebben értelmezhető, mert ide tartoznak azok a jellemzők, amelyekkel saját magunk és mások szerint rendelkeznünk kellene. Akár az is lehet külön gyakorlat, hogy a három énképről alaposan elgondolkodunk (4. gyakorlat). És ha már odáig jutottunk, hogy milyennek kellene lennie egy, a külvilágból jövő elvárt énképnek, akkor ideje Popper Péterrel előállni. „Nem tehetünk eleget mindenki elvárásának, nem szolgálhatjuk ki mindenki igényeit. Az emberek annyira sokfélék, és olyan sokfélét és ellentéteset követelnek tőlünk, hogy szét kellene szakítanunk magunkat a megsemmisülésig, ha mindennek meg akarnánk felelni. Nem lehetünk jók mindenki szemében. Ez nem lehet a magatartásunk mértéke. Szelektálnunk és választanunk kell az elvárások között. Ennek mértéke a saját meggyőződésünk, lelkiismeretünk. Ezért adott esetben tudnunk kell nemet mondani. Csak a jellemtelen, konformista embereknek nincsenek ellenségeik.”{2}

L. I.: Hálás vagyok, hogy ezt idézte. Pszichológusként gyakran kérdezik tőlem, hogy Imre, mit tehetünk a hétköznapokban magunkért. Sok kolléga erre azt válaszolja: heti egy Popper-könyv. Abból baj nem lehet. És igen, magam is jó szívvel ajánlom önismereti fronton Popper Péter nagy klasszikusait, kiemelten például a sokadik kiadást megélt A belső utak könyvét. Persze továbbra is állítom, hogy autodidakta módon nem könnyű szert tenni elégséges önismeretre, de nyitásnak ez a könyv remek választás.

A.-R. Zs.: Az én másik nagy kedvencem Poppertől a Hogyan öljük meg magunkat? Szeretnék mindenkit megnyugtatni, hogy ebben az írásban semmi szuicid sugallat nincs, viszont állítja, hogy a gondolataink révén mi nyírjuk ki saját magunkat. Hát ne tegyük!

{1} Márai Sándor: Eszter hagyatéka

{2} Popper Péter: A belső utak könyve