A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ben Sanders: American Blood

Minotaur Books, Thomas Dunne Books, New York, 2015

Fordította: Varró Attila

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kühne Andrea

AMERICAN BLOOD

Text Copyright © 2015 by Ben Sanders

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC. All rights reserved.

Hungarian translation © Varró Attila, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-469-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Thom Darlow-nak és Tom Lucasnak
Ketten a legjobbak közül

PROLÓGUS

Lauren Shore

Régóta be sem teszi a lábát egy ilyen helyre.

Éjjeli bárok. Füstbe ment remények csoportképei görnyedten poharukba kapaszkodó, csendes férfiakkal, kollektív küszködés az ürességért.

A nő tudta, milyen érzés. A forró gyógyír, a felesről felesre leváló hagymahéjak az agyról.

Elszállnak a mai gondok.

Elszállnak a tegnapi gondok.

Elszállnak a nevek, végül a sajátod is.

Minden elhalványul, mígnem az egész világod belefér egyetlen percbe, egyetlen pohárba. Néha csak ruhástól hevert az ágyon, ébren pergetve magában a város pillanatait, a piától párás, végtelen neonmontázsokat. Várt egy utcasarkon. Ült egy taxiban hátul, miközben az ablakra rikító pászmákat húzott az éjjel.

És mindig a régi nóta: ma este más lesz, mint legutóbb.

Pont ezt mondta magának most is, ebben az alacsony plafonos szarfészekben. Az egyik sarokasztalnál ült, ahonnan rálátott a bejáratra. Egy Jack Daniels, sörkorcsolya helyett, már ami maradt belőle. Ennyi elég lesz mára. Jobbra tőle egy öltönyös pasi bámult a poharába, mintha bele akarná vetni magát. Egy másik pasas egy másik asztalnál, ugyanolyan öltönyben és tekintettel. Zakó a széktámlán, meglazított nyakkendő hurka a kigombolt gallér körül.

Egyetlen csapos volt: inkább hetven, mint hatvan, kifakult tetkók kusza, kék mintás ingujjai borították mindkét karját. Három pasas sorakozott előtte a bárszékeken: egy magas szőke balra hátul, ketten a jobb szélen zilált ősz hajjal, időnként kurtán összesúgtak, biztosan csupa komoly dologról.

A szőke pasi oldalt ült a pultnak, hogy rálásson az egész helyiségre. Lauren még sosem látta, és nem is illett a képbe ilyen késői órán. A Stella és az újság sem passzol a vesztesekhez. A pasi kiszúrta az érdeklődést, és visszanézett rá. A nő gyorsan elkapta róla a tekintetét az ajtó biztonságosan üres terepe felé, így aztán menten kiszúrta a két símaszkos fickót, amint beléptek.

Szinte még kölykök voltak, két kis ideggörcs, valószínűleg betépve. Dorkó és szakadt farmer, hozzá kabát és kesztyűk, hogy elrejtsék a bőrszínt. Az egyiküknél a zsák volt, a másiknál a fegyver. Rekedt hangon a torkukat fojtogató adrenalintól, egyesével üvöltötték a szavakat.

– Le a földre! Le a kurva földre!

A zsákos fickó hanyatt rántotta a pultnál ülő párost a gallérjuknál fogva, veszettül kapálóztak, miközben a földre zuhantak. A Lauren mellett ülő pasi hasra vetette magát, kiborítva az italát, közben egy mobilt cibált ki a zsebéből. A nő látta felvillanni a 911-et. Pár Jackkel ezelőtt még ő lett volna a fürgébb.

A fegyveres belenyomta a pisztolyát a csapos képébe, üvöltve kérte a kasszában lévő pénzt. A társa áthajította neki a zsákot, azután körbejárta a vendégeket, elvette tőlük a tárcát, készpénzt, mindent.

A szőke pasas mozdulatlanul figyelt az események pereméről, türelmesen várt. Halál higgadtan könyökölt a pulton, mintha ezredjére nézné ezt a műsort.

A csaposnál máris nyitva állt a kassza. Nem most rabolták ki először: biztos kézzel pakolta a pénzt a zsákba, „csak nyugi”, hajtogatta közben. A fegyveres ujja a ravaszon volt, a csapossal a célkeresztben, egyre hevesebben sürgette. A másik rabló az óramutató járása szerint haladt, a két földre rántott vendég tárcájával kezdte, majd elindult a mobiljába suttogó pasas felé.

– Te meg mi a szart csinálsz?

Odaugrott, egyenesen az egyik kézre, éles sikoly és csontok rőzseroppanása követte. Törött ujjak meredtek remegve a semmibe, mialatt a rabló fejbe bokszolta a fickót, újra és újra és újra, mígnem a préda teljesen kiterült és kúszni kezdett a vérben, aztán eltűnt a képből, mert a fegyveres egyszer csak rémisztőn ott tornyosult Lauren orra előtt.

A szörnyű pillanat olyan tébolyultnak tűnt attól a fekete maszktól, mint valami lidércnyomás, mellé a verejtékszag és a hangos üvöltés, amitől rögtön csengeni kezdett a füle.

– Ide a lóvét, ribanc! Hol a kurva lóvéd?

A férfi a földre ejtette a zsákot, és belemarkolt Lauren hajába, a fegyver annyira hűvös és kemény volt, az iszonyat olyan mérhetetlen, hogy a nő egy szót sem tudott kinyögni.

Aztán valahonnan hátulról csak annyit mondott egy nyugodt, határozott hang: – Hé.

A fegyveres elengedte a haját, megfordult, és kihúzta magát. A szőke pasi lezseren állt mögötte, karja az oldalánál, arca majdhogynem szívélyes.

– Köcsög, mi a szar van? Emeld fel a kurva kezedet!

A szőke engedett a kérésnek, de nem siette el, mintha előre tudná, mi lesz a vége.

– Gyerünk, baszod, hasalj a földre!

Mindkét rabló odalépett hozzá, a közelebbi rászegezte a fegyvert, és amint a cső hozzáért a homlokához, a szőke ollózó mozdulattal az arca elé kapta mindkét karját, könnyedén kiütve a pisztolyt a pasas kezéből, majd jól ágyékon rúgta, és ahogy összerogyott, a tarkójára nyomva a tenyerét beleverte a képét az asztal szélébe, aztán oldalra perdült, és egyetlen rúgással eltörte a lábát, oldalt a térdkalácsnál, ami olyat roppant, mintha üvegszilánkokra tapostak volna.

Három másodperc.

A vendégek és a csapos döbbenten és mozdulatlanul osztoztak a sokkon. A kiömlött pia vékony hártyát vont a pultra, az egyik sarokról ütemesen a földre csöpögve. A véres pasas a hátán hevert, két ujjal szorította az orrát. Vakon tapogatózni kezdett, és megtalálta a mobilját, de nem vette fel. A kihunyt képernyő pókhálósra tört. A szőke hátranézett a Stellájára, mintha legszívesebben máris visszaülne mellé. A törött térdű pasas kiterült előtte, sziszegve kapkodta a levegőt összeszorított fogsorán át, sérült lába furcsa szögben kifordult térdből, az épen maradt lábfej ujjai hátragörbültek a fájdalomtól.

A szőke pasas kurtán-közönyösen végigmérte, majd a másik rablóhoz lépett, és letérdelt. A kölyök az oldalán hevert, a maszkja félig felhúzva, felváltva köpködött vért és fogat.

– Most szépen így maradsz, rendben?

Semmi válasz.

– Jól van, gondoltam.

Felállt, és a nő asztalához lépett. Pólóban volt, a karján vastag erek, bőre olyan barnára sült, mintha gyantába mártották volna.

Azt kérdezte: – Ugye rendőr?

Élből kiszúrta. Lauren megköszörülte a torkát, hogy eltitkolja meglepettségét. Hála Jacknek és az adrenalinnak, az egész világ úszott körülötte. Csak annyit mondott: – Nyomozó, ami azt illeti.

– Nyomozó. Mindegy.

A férfi kiszedte a tárat a pisztolyból, és a nő asztalára tette, majd hátrahúzta a sínt, hogy a csőből is kicsússzon a töltény. Egy Beretta M9 volt. Szépen a tár mellé helyezte, aztán a töltényt állítva a sín oldalára tette.

– Talán jobb lesz, ha ezt magára bízom.

Azzal visszament, felkapta az újságját, és távozott.

EGY

Marshall

Volt, hogy csak ébren feküdt éjjelente, és a halottaira gondolt.

Mások bűnei, mégis az ő álmát zavarták. Mint az a kölyök, akit Dél-Brooklynban vesztettek el. Elszúrták a követést a koreai negyedben. A Belvárosi Déli Körzet szerint a transzfúzió hajszál híján megmentette. Pazar kilátás: a nagy finálé kis morfiummal és idegen vérrel a véredényeidben.

Mások bűnei, de akkor is szemtanú volt.

Bűnrészes. De attól még a saját halottai.

Magában éjjeli brigádnak hívta őket. A bűntetteket, amelyek az agyában peregtek. Talán azért, hogy megtisztuljon: amikor elkerülik a nappali gondolatok, megbékélhet a sötétséggel. Kín és kábulat egyazon halvány tükörképben.

Lelökte magáról a lepedőt, és felült az ágy szélén. Az óra számlapja a semmiben lebegett: vérvörös hajnali négy. Az ablakon túl csillagtalan éj kushadt. Sokáig ült ott. Időnként egy kocsi röpke fénybe vonta a lenti utcát, és a szoba puhán fellélegzett.

Hajnali fél öt. Bejövő hívás zörrent az éjjeliszekrényen heverő telefonján. Derengve megült az apró képernyőn. Nézte egy pillanatig, a szegény jószág hogyan kúszik a perem felé. Aztán visszafeküdt, és felvette. Ismeretlen szám.

– Halló, Marshall?

Leeresztette a mobilt, és megköszörülte a torkát, száját finoman a kézfejéhez szorítva. – Igen, itt Marshall.

– Pár napja beszéltünk telefonon. Azt mondta, van önnél valami, amit szívesen megmutatna.

Milyen körültekintően homályos.

Nem siette el a választ. Csak nézte a lustán forgó ventilátor körvonalát az ágya felett. Majd annyit mondott: – Emlékszem. Még mindig érdekli?

– Igen. Tudja, hogy megy az ilyesmi?

– Meséljen.

– Megadunk egy tágabb helyet a találkozóra. Amint odaér, szűkítjük a kört.

– Rendben.

– Albuquerque-ben van?

– Nem, de a közelében.

– Oké. Egy főre szól a belépő. Tudja, mit értek ezen?

– Nem vihetek barátokat.

– Pontosan. Nincs barát.

Marshall hallgatott.

– Úgy volt, hoz egy kilót mutatóba. Áll még az ajánlat?

– Igen, áll.

– Remek. Ezt akartuk hallani.

Marshall hallgatott.

– Vasat se hozzon. Tudja, meg fogjuk motozni, legjobb lenne üres zsebbel jönnie. Nehogy aztán eldurvuljon a helyzet, ugye ért engem?

– Igen, értem.

– Hát, remek. Azt hiszem, prímán kijövünk majd egymással.

Marshall hallgatott.

– Menjen északnak a 25-ösön Algodones felé. Ne kapcsolja ki a mobilját.

A hívás véget ért. Képernyővel lefelé visszatette a mobilt, pontosan oda, ahonnan felvette, kimászott az ágyból, és felöltözött a sötétben, aztán átsétált a másik hálószobába, ujjait a falon tartva, hogy tudja, hol jár. A kislámpa egyből felgyulladt a szekrényben, amint kinyitotta az ajtót. A sarokban ott várta az ócska iratszéf, amit még El Pasóban vett. Félig az árnyékban lapult, mintha csak tudta volna, hogy nemesebb munkára kovácsolták. A férfi letérdelt, párszor megcsavarta a tárcsát jobbra-balra az előírt kódhoz, egyetlen lendülettel és gondolkodás nélkül. Az ajtó szinte magától nyílt ki. Hajdani életének tárháza: pisztolyok, töltények, nagyjából kétszázezer kápéban. Takaros rendben, mint valami bírósági tárgyaláson. Háromrekesznyi tanúvallomás a régi énjéről.

Felegyenesedett, kihúzta a 870-est a felső polcról, és törökülésbe ült. Kinyitotta a töltényűrt, belenyomott hét 12-est egy félig üres Magnum-dobozból, a széf legmélyéről. Futott egy kört a Coltjával is, 45-ösök libasorban. A töltények egyre makacsabban tiltakoztak, ahogy a rugó megfeszült.

Bezárta a széfet, és felállt, útra készen. Az átsuhanó fény festői sziluettet varázsolt a pillanatból. Egy magas alak ellenfényben, mindkét kezében fegyver.

A Corollát vitte. A sporttáska, benne a mintával, már ott hevert a csomagtartóban. Algodones negyvenpercnyi út, délnyugatra az I-25-ön, épp a Rio Grandénél, alig 30 kilométerre Albuquerque-től.

A 25-ös sivár vidék arrafelé. La Cienegán túl nincs más, csak aszály, amerre a szem ellát, kopár dombok és néhány vakmerő bokorcsoport az útszélen. Egy zöldellő világ utolsó foszlányai, mindet barnára perzselte valami bosszúszomjas isten.

5.15-kor újra hívták. Lehúzódott az útpadkára, mielőtt felvette. Ugyanaz a nagybetűs figyelmeztetés az ismeretlen számról.

– Merre jár?

Azt felelte: – A 45-ösön.

– Bernalillo közelében?

– Nem igazán.

– Ó. De északról jön, igaz?

– Igen, Santa Féből.

– Milyen messze van a 22-estől?

– Közel. Úgy tíz percre.

– Oké. Akkor gond egy szál se. Forduljon jobbra, ha odaér. Van egy kajálda pár kilométerre a kereszteződéstől.

Marshall tette le előbb. Apró győzelem, de talán nem árt egálban tartani a ki-nyomja-ki-a-másikat meccset. Biztosan van valami lélektani előnye.

A falatozó negyedórányira volt. Útszéli reklámtábla hirdette létét az I-25-ös szélén, alatta nagybetűs felirat kecsegtetett 24 órás kiszolgálással. Otto’snak hívták. Egyszerű, négyszögletes épület volt, mint valami nagyra nőtt lakókocsi. Tágas, kavicsos parkoló közepén árválkodott, ahol jó néhány kamion elfért volna. Egy utánfutó nélküli vontató állt orral a fal felé a bejáratánál, és egy Cherokee dzsip távolabb a sarkon. Plusz néhány poros szedán az oldalbejáratnál. Felettük egy légkondi kurta doboza meredt ki a falból, gőzfelhői fehérre színezték a sötét tájképet.

Befordult, az abroncsok alatt apró kavicsok ropogtak. Leparkolt a vontató mellé, reflektorfényei szorosan rátapadtak a falburkolatra, szélük kicsorbult a kiugró éleken. Majd vaksötét lett, ahogy leállt az autó. Egy pillanatig ott ült a csendben, hallgatta a kattogó motort, amíg visszanyerte éjjeli látását, aztán kiszállt, és bezárta az ajtót. A Coltot a kesztyűtartóban hagyta. Előre szóltak a motozásról: jobb, ha ott marad.

Megkerülte a vontatót, és elindult a bejárat felé. Milyen hűvös az éjszaka íze. Északon félhomály borult a hegygerincre. Keleten éppen hasadt a hajnal. Keskeny, kékes szegélye finom ívbe hajlott a világ túlsó szélén. Kész csoda, hogy ez a kőkemény vidék ilyen látképre lágyítható.

Érkezését csengő pendülése jelezte. Hagyta becsapódni maga mögött az ajtót. Vaskos pult fogadta, kirakatában ételek hosszú sorával. Megakadt a szeme egy almás lepényen: hideg, kocsonyás kérgén szinte szétrepedt a celofán. Balra bokszok sorakoztak a bejárati ablaksor alatt. Leghátul két férfi ült egymás mellett, arccal az ajtó felé.

Marshall odaballagott hozzájuk. Nem mozdultak, csak a szemükkel kísérték. Mindketten enyhén ráhajoltak összefont karjukra, kávéscsészéik félig üresen álltak. Egy pillanatra megtorpant a bokszok között, motozásra várva, de a jobb oldali fickó intett, hogy leülhet. Úgy tűnt, inkább a diszkréció mellett döntött. Fegyver után tapogatni kissé feltűnő egy falatozóban.

– Ugyan, hagyja csak. Elnézést az embertelen időpontért.

Ferde mosoly derengett a fickó arcán, kissé rontva a sajnálat őszinteségén, de Marshall úgy vélte, az udvariasság látszata is több a semminél. Ami azt illeti, embertelenebb órákban is találkozott már embertelenebb alakokkal.

Azt mondta: – Nem gond – és leült.

A műanyag megnyikordult a súlya alatt. Beljebb csúszott, egészen az ülés közepéig. Ismerte a fickók hátterét. A bal oldalit Troy Rojasnak hívták, mexikói, hat évet húzott le a seregben, aztán tizenkettőt a Walpole rácsai mögött. 1992-ben épp csak hazatért az öbölből, amikor betépve megnyomorított egy massachusettsi járőrt pár golyóval, miután lemeszelték gyorshajtásért. Majd még nagyobb bakot lőtt: két hónapra rá beszámolt az esetről egy bostoni besúgónak. A kollégája jobb felől bizonyos Cyrus Bolt, húszévnyi drogos priusszal a szakmai életrajzában. Kétségkívül orbitális szarzsák, de nem a Rojas-féle nagypályáról.

Bolt beleivott a kávéjába. Nem volt egy szépfiú: igazi kokainkóró, csupa ín és ránc. Mint akit megrágtak, aztán a földre köptek. Alulról verhette a negyvenet. Azt kérdezte: – Mivel is foglalkozik, Mr. Marshall?

Marshall megrántotta a vállát, hogy ezzel is jelezze pályája sokoldalúságát. – Egy kicsit ezzel, egy kicsit azzal.

Bolt megbillentette felé a csészét, mintha tósztra emelné, és sokatmondóan vigyorgott. – Ami az útjába akad. Ez tetszik.

Egy pincérnő bukkant fel az asztalnál, kezében kávéskannával. Nagydarab mexikói lány, olyan megviselt, mintha kerek egy napja róná a köröket. Marshall remélte, lassan a végére jár a műszak. Kivette az utolsó csészét az asztal közepén álló kis tartóból, felfelé fordította, és kért egy kávét, de enni semmit. A lány odahajolt és óvatosan kitöltötte, mind a négyen rabul estek a csendes pillanatnak, de aztán elillant a lánnyal együtt.

Marshall körülnézett. Csak egyetlen vendég volt, a jobb szélső asztalnál trónolt. Biztos a kamion sofőrje. Előtte kávé és valami étel, messziről buggyantott tojásnak tűnt egy tócsa hollandi szószban. A helyszín összességében nem tűnt valami bölcs választásnak, egy kihalt falatozóban egy szál vendéggel elég nehéz arctalannak maradni. Talán a pincérlány is benne van a buliban. Kortyolt egyet a kávéjából.

Rojas lehajtotta a fejét, és végigsimított a haján. Olyan viaszosan fénylett. – Általában úgy megy, hogy kérünk egy kis mintát, bevizsgáljuk, aztán megeshet, hogy újra jelentkezünk.

– Rendben.

Rojas lassú mozdulattal körbefordította a csészéjét az asztallapon, és gondosan figyelte. Majd felpillantott. – Szóval, van valamije mutatóba?

– Van.

Szigorú értelemben véve igazat mondott, mert tényleg volt mutatnivalója. Mondjuk csak erős jóindulattal lehet izgatószernek nevezni, de erről inkább mélyen hallgatott.

– Mennyi cucca van? – kérdezte Rojas. – Sok a bajunk a beszerzéssel. Szóval, minél több, annál jobb.

Marshall azt mondta: – Kolumbiából hozza a beszállítónk.

Pofátlan hazugság, de botorság lenne megzavarni egy ilyen olajozott társalgást.

– Szóval, a készlettel nincs gond.

– Így van. Nincs gond a készlettel.

Rojas lassan bólintott, és eltűnődött a válaszon. Csak nézte Marshallt, arcán valamiféle hűvös közönnyel. Marshallt nem zavarta. Sokszor találkozott már ezzel az ábrázattal, és biztosra vette, hogy viszonozni tudja: legalább ugyanúgy, ha nem jobban. Így is tett, pár makacs másodpercig. Aztán ivott a kávéjából. Bolt is ivott a kávéjából. Rojas is ivott a kávéjából. A kamionsofőr kósza pillantást vetett feléjük, és ő is ivott a kávéjából.

Marshall azt kérdezte: – Fiúk, maguk Albuquerque-ből valók?

Rojas semmitmondóan ingatta a fejét. – Fogjuk rá.

Marshall bólintott. Azt mondta: – Nos.

Mindig is vonzódott egy jó, kiadós „nos”-hoz. Szerette azt a néma, elmélkedő kis csendet, amit rendszerint keltett.

Majd folytatta: – Talán ballagjunk ki, és lássuk, miből élünk.

Egyikük sem szólt. Rojas előrenyúlt, kihalászott egy szalvétát a rozsdamentes acéltartóból az ablakpárkányon, gombócba gyűrte és megtörölte a száját.

Azt mondta: – Ritkán szoktunk ilyen helyeken cuccot nézegetni. Árt neki a nyilvánosság.

Tett egy félmozdulatot a kezével, mintha csak füstöt hessegetne el. – Plusz egyelőre nagy általánosságban beszélgetünk. Szó sincs még konkrétumokról.

Bolt hozzátette: – Nem mintha lehallgatnának vagy ilyesmi. Csak jeleznénk, hogy kábé még bármiről beszélhetünk.

Marshall bólintott, és széttárta két kezét tenyérrel felfelé, elismerve a jogos elővigyázatot. Az ablaksor hosszú tükörfalként húzódott mellette. Kissé ferdén állt, amúgy hibátlan volt a fordított világ. Azt kérdezte: – Akkor hogyan szeretnék?

– Elmehetünk valahová, ahol egy kicsit csendesebb – felelte Rojas. – Vagyis… érti, zártkörűbb.

Marshall azt mondta: – Kapásból oda is mehettünk volna, és passzoljuk a bemelegítést.

– Szeretünk meggyőződni róla, milyenek a potenciális üzletfeleink.

Marshall lassan bólintott: – Vagy az ellenfeleik?

A laminált asztallap rég megfakult, a neonfény tejszínű körökben tükröződött rajta. Rojas dobolni kezdett az ujjaival. – Az első randin csak kávé. A következőn már jöhet valami ütősebb.

Bolt vigyorgott.

Rojas vele vigyorgott, szinte kéjesen.

Marshall visszavigyorgott. Értette a burkolt fenyegetést, de nem hitte, hogy a fickók rá akarnak szállni. Semmi hőzöngés, csak a rutin higgadt bizonyossága. Nem sok emberrel találkozott, akik felértek vele ezen a téren.

Azt mondta: – Nem kell a csomagtartómban turkálva feltűnést keltenünk. Csak vigyék, amit hoztam, és tegyék vele a dolgukat. Ha utána is beszélni akarnak velem, megvan a számom. Ha nem, nekem úgy is jó.

Rojas megfontolta a javaslatot. Marshall egy hajszálnyit közelebb húzódott a folyosóhoz, egyik karját feltette az üléstámlára. A pincérlány újra felbukkant mellettük. Bolt egy intéssel jelezte, nem kér az újratöltésből.

Rojas azt kérdezte: – Mennyi van magánál?

– Egy kiló, ahogy kérték.

Rojas hallgatott.

Marshall azt mondta: – Mint mondtam, azt csinálnak vele, amit akarnak. Ha belevágnak, a maguk dolga.

– Magánál mindig ez az ügymenet?

Marshall úgy gondolta, nincs olyan jóhiszemű drogkereskedő, aki előszeretettel rohangál egykilós mintapakkokkal. De szerette volna megőrizni a pozitív benyomást, ezért nyugodtan belenézett a fegyvercsőbe, és annyit felelt: – Igen.

– Komoly kiadás.

Vállat vont. – Nem is csináljuk minden héten. Mint mondtam, nincs gond a készlet terén. Ami problémás nálunk, az a terítés, nem a beszerzés.

Rojas ránézett, és bölcsen bólintott, mintha ezzel a problémával hetente küzdenének ők is. Azt mondta: – Oké, akkor talán menjünk ki.

Marshall komótosan meglapogatta az ülés hátát, mintha egy kísértetet vigasztalna. – Rendben, csapjunk bele.

A három csésze felé biccentett. – Én állom.

Benyúlt a zsebébe. Negyvenhét dollár volt nála: két húszas, egy ötös és két kampó. Az ötöst középen könnyű volt kitapogatni. Az asztalra tette, egymáshoz illesztette a sarkait, simított bele egy éles átlót, precízen a középponton keresztül, tökéletesen kettéhajtva.

Rojas és Bolt úgy lesték, akár egy utcai bűvészt, várták a nagy mutatványt. Marshall takarosan a csészéje alá szorította a pénzt, kicsúszott az ülés szélére, felállt és várakozón visszanézett a folyosóról.

Rojas az ajtó felé biccentett: – Csak ön után.

A pincérlány mosolyogva köszönt el tőlük, és szép napot kívánt. Marshall viszonozta. Úgy számolta, hármukból egynek be fog jönni, a legrosszabb esetben is.

Mivel a két fickó ülve fogadta, nehéz volt megállapítani, hogy állnak fegyverek terén. Előttük sétálva sem volt könnyebb dolga.

Kiléptek az ajtón, a csengő vidáman búcsúzott. Az autópálya zaja szerteszét terjedt a hűvös levegőben. Marshall látta az elsuhanó fényszórókat a félhomályos távolban. Minden mozgás hosszúra nyúlt ettől a végtelen tájtól.

Kiderült, hogy elég rossz helyre parkolt, ha maga mögött akarta tudni őket, amikor kinyitja a csomagtartót. Ebben az elrendezésben nyílegyenes út vezet az ajtótól a járműig, így aztán a bal oldalára kerülnek. Használható felállás, de messze nem ideális, mert így nem takarja előlük a látványt.

Kibányászta a Corolla kulcsait a zsebéből, és szétterítette a tenyerén, majd úgy tett, mintha keresgélne köztük, mialatt elsétált jobbra, a saroknál parkoló Cherokee felé. Hajnali hatkor, sötétben bárkivel megesik az ilyesmi, ha elmerül a gondolataiban.

Rojas és Bolt fej fej mellett követték, szorosan, alig fél méterre. Félúton Bolt felzárkózott melléjük.

– Eltéveszti a kocsit.

Marshall felnézett és megtorpant. – Ja, tényleg.

Sarkon fordult és átvágott közöttük, majd visszaindult a Corolla felé. Enyhe ívben, hogy pont hátulról érjenek a csomagtartóhoz. Hallotta, ahogy utolérik, szinte a sarkát taposták. Bolt jobb felől, Rojas a bal oldalon. Micsoda összetartó csapat. Halvány párafelhők szálltak fel belőlük, mintha épp kilehelnék a lelküket.

Odaért a Corollához. Hullaházhideg fémhez ért az ujja. Rojas semmi helyet nem hagyott neki. Szorosan odatapadt a hátsó lámpához, pár centire a bal vállától. Ha kinyílik a csomagtartó, tisztán belelát majd. Bolt pár lépéssel lemaradt, jobb oldalt, távolabb. A légkondi halkan duruzsolt, az autópálya hangja puhábban, elárvultan morajlott.

Marshall tovább motoszkált a kulcsaival, látványosan turkált köztük a tenyerében, a fém lágyan csilingelt. Látszott a felállásból, hogy nem hülyék a fickók. Rojas elég közel volt, hogy bajt jelentsen, Bolt meg elég távol, hogy hátba lője, ha eldurvul a helyzet.

Rojas zsebre dugta a kezét, és nekifeszült a hidegnek. Fél lábon ugrálni kezdett. – Nem kéne ekkora műsort csinálnunk belőle.

Marshall felhagyott a trükközéssel. Kiválasztotta a megfelelő kulcsot, és beillesztette a zárba. A fém finoman megcsikordult. Olyan tiszta hangot adott azon a hatalmas színpadon, hogy egy pillanatra a mindenség középpontjának tűnt.

Egy negyed fordulat.

A szerkezet éleset csattant, a tető bő két centire felnyílt. Marshall fokozatosan áthelyezte a testsúlyát, mígnem teljesen háttal került Rojasnak. Fordulás közben érezte a kavicsok csikorgását a talpa alatt. Aztán fellökte a csomagtartó tetejét, ujja egyetlen nyomásával a kulcs fején, mintha csak felpöckölne egy kapcsolót.

A díszlet tökéletes volt: egy sporttáska nyitott cipzárral, belül ott virított pár zacskó fehér por. Rojas tekintete rögtön rátapadt.

Marshall egy laza mozdulattal lehajolt, és előkapta a Remington 870-es vadászpuskát a csomagtartó alsó pereme mellől, tett egy fürge sasszét Bolt felé, és képen vágta a puskatussal.

A kezét se tudta felkapni a fickó.

A vadászpuska súlyosabb vége betörte az orrát. A feje úgy csapódott hátra, akár egy ostorszíj. Véresen a földre rogyott, Marshall még ugyanabból a lendületből közelebb lépett hozzá, hogy elég helye legyen felemelni a puskát, és máris rászegezte Rojasra.

– Egy moccanást se.

Rojas a sóderen guggolt a kocsi mellett, egyik kezével a lökhárítón támaszkodott, a másikkal a háta mögött.

Marshall azt kérdezte: – Mit dugdos ott?

Rojas nem felelt. Vihar utáni csend. Három cinkos egy csetepatéban, ami olyan volt ebben a csendes pusztaságban, mintha meg sem történt volna. Rojas a földön kuporgott. Bolt magzatpózban kezébe temette az arcát, vér szivárgott az ujjai közül. Marshall fölé hajolt.

Rojas felegyenesedett, keze még mindig takarásban. Lassan hátralépett a kocsitól, helyet csinált magának. Marshall követte a puskacsővel, arcán a nagy semmivel.

– Most pedig előhúzza a kezét, hogy lássam. Melegen ajánlom, hogy csak friss levegőt lássak benne.

– Hány éves vagy, cimbora?

– Nagyobb gondod is van most annál.

– Nem kéne még puskával játszadoznod.

Marshall ujja a ravaszra feszült. – Talán csak játszadozok, de cefetül értek hozzá.

Rojas hallgatott.

Marshall azt mondta: – Kérdezd csak meg a haverodat.

– Ezt nagyon nem tenném a helyedben.

Marshall azt mondta: – Tartsd meg a tippjeidet arról, mit tennél a helyemben. Csak csináljuk ezt végig.

– Durván meg fogod bánni.

Marshall végignézett a puskacsövön. Egyenesen Rojas mellkasára meredt. – Nos. Ha nem veszed elő rögtön a mancsod, meglátjuk, kinek lesz durvább oka a megbánásra.

Rojas a puska felé biccentett. – Be sincs tárazva.

– Arra azért ne vegyél mérget.

Rojas hallgatott.

Marshall azt mondta: – A te életed, játszhatsz vele. Csak azt ne hidd, hogy elvétem ilyen közelről.

Semmi válasz. Csak álltak ott. Rojas azon törhette a fejét a célkeresztben, hogyan került bele vagy hogyan juthat ki belőle. Marshall egy lehelettel közelebb lépett. Másfél méter maradt közöttük, néma csend volt, akár egy széfben, világuk egyetlen puskára szűkült.

Marshall azt mondta: – Ha van valami a hátad mögött, jobb, ha elejted.

Semmi.

Marshall közelebb lépett, pusztán egy lépéssel. A 870-es meglehetősen hosszú jószág, komoly hibát jelentett volna kartávolságba kerülni vele. Érezte, hogy Rojas épp erre számít. Visszaszámolt magában háromtól, aztán bal lábbal ágyékon rúgta.

Rojas öklendezve összegörnyedt, de talpon maradt. Marshall mellé lépett, majd megint belerúgott, gyomortájékon egy jó kiadósat a bal rüsztjével. Rojas elakadt lélegzettel hasra zuhant. Kezében egy nikkelfényű 38-as. Marshall a csuklójára taposott, lehajolt és kitépte a fegyvert a markából, majd az övébe dugta.

– Van még valami nálad, amiről tudnom kéne?

Rojas levegő után kapkodott. Felhúzta mindkét lábát, egyik kezét a gyomrára szorította, és próbálta kiszabadítani a másikat. A bőre meggyűrődött és felrepedt, ahol Marshall talpa belemélyedt és elfordult. – Nincs. Jesszasz, szállj már le rólam.

– És mi van Nózival?

– Nincs fegyvere.

Marshall erre nem fogadott volna, de nem is izgatta, tekintve Bolt pillanatnyi állapotát. Azt mondta: – Ha egy pillanatra is leveszi a mancsát az arcáról, szétlövöm a fejeteket.

Rojas még mindig a csuklóját próbálta kiszabadítani.

Marshall folytatta: – Márpedig az csak még tovább rontana a helyzeten.

Végignézett az ablaksoron. Sehol egy kíváncsi arc. Szerény leszámolása még mindig magánügy.

Leguggolt a sarkára, és keresztben a térdére fektette a puskát. – Hallgatnod kellett volna rám.

Rojas nem felelt. Úgy tűnt, lemondott a kezéről, mintha elfogadta volna, hogy többé nem kapja vissza. Gyengén, sípolva vette a levegőt.

Marshall azt mondta: – Bocs, hogy átvertelek. De nem ilyesmikben utazom.

– Mit akarsz tőlem?

Marshall hátranézett Boltra, hogy biztos legyen benne, nem csinál semmi marhaságot. Az egyetlen kényes motívum az orra volt, amiből még mindig dőlt a vér.

Marshall azt mondta: – Keresek valakit.

– Kicsodát?

– Egy ifjú hölgyet.

– Hogy hívják?

– Alyce Ray. Az Alyce ipszilonnal.

– Sosem hallottam róla.

– Gondoltam, hogy ezt mondod.

– Akkor sem.

– Rendben. Akkor vagy a főnököd vagy valamelyik kollégád vagy az egyik vevőtök tudni fogja, mi lett vele.

Rojas hallgatott.

Marshall folytatta: – A lényeg, hogy valaki tudja a választ, és szerintem te vagy a legjobb helyzetben ahhoz, hogy előkerítsd nekem.

Rojas hallgatott.

Marshall a távolba meredt. Ebben a fényben és ritka levegőben vörös és kék volt minden, amíg a szem ellátott. Folytatta: – Ha kérdésed lesz, hívhatsz a megadott számon.

– Rohadj meg.

– Jó, oké. Azért gondold át.

– Mi a fasz vagy, valami magánkopó?

– Csak egy aggódó állampolgár.

– Kurva nagy bakot lőttél.

– Sőt mindjárt kettőt. Őt is beleszámolva.

Rojas azt mondta: – Az ilyen köcsögök holtan végzik.

Marshall felállt. Az ablakok még mindig némák voltak. – Majd kiderül. Ha nem hallok felőled, megkereslek. És az tényleg ütősebb lesz a kávétoknál. Ha érted, mire célzok.

Rojas felvigyorgott rá. Micsoda ocsmány grimasz. – Nem kell keresned. Nagyobb gondod is lesz annál, baszki.

– Legalább felgyorsítja a dolgokat. Találkozhatunk valahol félúton.

Rojas hallgatott. Marshall látta rajta, milyen nehezen állja meg, hogy a csuklóját babusgassa. Letette a 870-est a Corolla hátsó ülésére, és előhúzta a 38-ast az övéből, hogy azért legyen egy fegyvere kéznél. Aztán lecsapta a csomagtartó tetejét, kivette a kulcsot a zárból, majd odalépett a földön kuporgó Bolthoz. Meg se nyikkant a fickó. Még mindig a porban hevert, félig csukott szemmel, félig eszméleténél. Marshall elvonszolta a gallérjánál fogva pár lépésnyire, hogy eltakarítsa a kocsi útjából.

Aztán azt mondta: – A helyetekben sürgősen elhúznék innen. – Bolt felé bólintott. – Nem sokan vennék be, hogy nekiment egy ajtónak.

Beszállt a Corollába, és elhajtott.

KETTŐ

Marshall

Az egész így kezdődött:

Volt egy munkája odalent Albuquerque-ben, egy félmillió dolláros építkezésen North Valley-ben. Kéttámaszú, többszintes épületvázak, három nap hegesztés.

Talált egy motelt a közelben, a kedvenc fajtájából, a recepciós beérte ötven dolcsival igazolvány helyett. Kajálda az utca túloldalán. Egyik nap a pultnál üldögélt, ahonnan rálátott az ajtóra, a frissen vágott acél szaga még ott volt az orrában, az ívfények foszforférgei ott tekeregtek lehunyt szeme éjjelében.

A mellette ülő fickó nagy kosárrajongó volt, és láthatóan még nagyobb sörbarát, részletesen és tökrészegen elmagyarázta Marshallnak, hogyan gyűjti be idén a Mavericks a második bajnoki kupáját. A tévében a helyi híradó ment, egy szót sem hallott a szomszédjától, de azért nézte. Nem mintha érdekelte volna, csak remélte, hogy elég közönyt sugároz tőle, amíg kihozzák az ételét.

– Látta őket a tavalyi szezonban?

Marshall a fickóra nézett: – Tessék?

– Azt kérdem, látta-e őket a tavalyi szezonban.

– Szerintem egyben sem.

Visszafordult a képernyőhöz. A szokásos esti műsor, tetthelyek, kordonok és beszélő zsarufejek. Jobb program híján próbált a szájukról olvasni. Egy házat mutattak utcai nagytotálban, járőrkocsik várakoztak körülötte. Megviselt deszkaburkolat és koszos kert, ócska drótkerítéssel. A szomszédja még mindig mondta a magáét, bele a fülébe. Marshall elhajolt, hogy kicsit több helye legyen…

Aztán:

Egy fiatal nő a képen, húsz év körüli, sötét haj és kék szemek. Derengő félmosolya emlékeket kavart fel benne, visszarepítette a messzi múltba. Rámeredt a fotóra, ahogy a zoomolás lassan közelebb hozta. A hang nélkül is fogta a lényeget.

Akit mutatnak a híradóban: meghalt vagy eltűnt.

Máris vágás a következő hírre, Marshall pislogott egyet, és kizökkent a kábulatból. Újra a falatozóban ült, még mindig a képébe szövegeltek, csak ott állt előtte egy tányér szinte varázsütésre, és rászakadt a párás, esti lárma. Kérdés hasított a fülébe:

– Tisztára lejtőn vannak, mióta kivették a csapatból. Nagy baromság volt, igaz?

Marshall azt mondta: – Igen.

Visszajátszotta a képet, próbálta tüzetesen szemügyre venni. Erős déjà vu érzése támadt, de megcsalta az emlékezete. Nem ismerte a lányt. Vakvágányra futott, az arc és az emlékkép nem passzolt össze.

Inkább lapozott, és hozzálátott a vacsorához. A szomszédja hadonászva hőbörgött, meleg sörszagot szuszogva az arcába. Marshall időnként odatolt neki egy igent vagy nemet, igény szerint. Hamburgert és sült krumplit rendelt, alig kóstolt beléjük. A lényeg, hogy ártalmatlanok voltak: figyelhette mögülük a körülötte ülőket, egy ilyen zsúfolt helyen a megszokott dolgok fel sem tűnnek. Pár évvel ezelőtt rákényszerült erre, és azóta is megőrizte a szokását. Visszájára fordult a fontossági sorrend: a peremre koncentrált, a háttér apróságaira. Minden más felett átsiklott.

– Jordan az egész bandát leiskolázza, bármennyi szart dumálnak, még mindig ő a király. Igazam van, vagy igazam van?

Marshall azt mondta: – Igen.

Este tíz óra volt. Három húszas lapult a zsebében. Kizárólag készpénzt használt. Rögtön életbe lépett ez a szabály, amint felszívódott. New York óta nem vett a kezébe hitelkártyát. Még a gondolatát is gyűlölte, hogy nyomot hagyjon. A jogsi és a többi plasztik, amivel a rendőrbírók ellátták, a kis iratszéfben hevertek. Sosem használta őket, a teljes névtelenség többet ér bármilyen hamis személyazonosságnál.

Átlósan félbehajtott egy bankjegyet, és takarosan elhelyezte a csészéje alatt, azután távozott, mire a kosaras fickó nyomban megfordult, hogy újabb balekot kerítsen magának.

Odakint hideg és szélcsend fogadta. A szemerkélő eső fehér volt, akár az üvegszilánk, és nyílegyenes.

Marshall egy pillanatra megállt a járdán. A motelje ott várta a túloldalon, fénylő ablakok hosszú és véletlenszerű sorban.

Akit mutatnak a híradóban: meghalt vagy eltűnt.

Két tenyerével megdörzsölte az arcát. Visszajátszotta a lassú zoomolást.

Halott vagy eltűnt.

– Baszki.

Megfordult, és nekivágott a csillogó utcának a neonfényes éjszakán át. Egy teherautó elhúzott mellette, tócsákat fröcskölve szerteszét. Az egyik benzinkútnál vett egy Albuquerque Journalt, majd visszaballagott a motelhez.

Remegő kézzel nyitotta ki a zárat. Csak a hideg miatt, mondta magának. Leseperte az esőt a hajáról, felkapcsolta a villanyt, és bezárta maga mögött az ajtót. Megcsapta a nyomdafesték szaga. Szétterítette az újságot az ágyán, és átfutotta a címlapot. Semmi. Lapozott, rögtön ott volt a lány a második oldalon. Ugyanaz a fotó, ami megragadta. Azok a szemek és az arca, valahol a nevetés határán. Sosem ismerte, de volt valami abban a képben. Egy hamis kapocs előző életéhez, egy ocsmány időszak legszebb percei.

Átfutotta a cikket. Alig egyflekkes kísérőszöveg volt, talán egy korábbi anyag folytatása, szűken mért konkrétumokkal. A lányt Alyce Raynek hívták. Az anyjával élt egy házban a Comanche Roadon, északra Albuquerque belvárosától. Az anya felébredt egy reggel, és sehol sem találta a lányát. Ha bárki látja, kérjük, hívja fel ezt a számot.

Öt napja tűnt el.

Összehajtotta és szépen kisimította az újságot, mintha frissen vette volna, lefeküdt az ágyra, ujjait összekulcsolta a tarkóján, lábát keresztbe tette a bokájánál, és némán a gondolataiba mélyedt. A kinti forgalom csupán selymes sistergés volt a nedves aszfalton. Egy perc múlva felpattant, markába söpörte a kisasztalon feltornyozott aprót, zsebre vágta, felkapta a kulcsát és kiment. Volt egy bedobós telefon a recepción. A helyiség tompán vöröslött az italautomata fényétől. A pult mögött fiatal srác bólogatott a fejhallgató zenéjére, mögötte videokamera a felső sarokban. Marshall a készülékhez lépett, beledobált némi aprót, és beütött egy számot.

– Halló?

– Szevasz, Marshall vagyok.

– Marsh. Mi az ábra?

– Azt hiszem, valami közbejött. Ezt most nem tudom befejezni.

Nevetés. – Csak hiszed, hogy közbejött, vagy tényleg közbejött?

Marshall azt felelte: – Tényleg közbejött. – Várt egy kicsit. – Egy kis magánügy.

– Ó, értem. – Csend. – Nem hittem, hogy neked olyan is van.

Marshall hallgatott. Kinyílt az ajtó, megütötte a fülét az eső puha dobolása a betonon. Orrában zápornedves föld szaga.

– Bocs, nem akartam bunkó lenni. Na, érted. De minden rendben?

– Igen.

Elmagyarázhatta volna, csak elég furán hangzana. Meg akarok találni egy eltűnt lányt, mert hasonlít valakire, akit régen ismertem. Egy ilyen sztorit képtelenség értelmesen előadni.

– Jól van. Akkor ugorj be hozzám, ha végeztél, és kell a lóvéd. Két napot melóztál, igaz?

Marshall azt felelte: – Igen, két napot. Kösz.

– Vigyázz magadra.

Aztán csak a búgás a fülében. Bedobott még egy kis aprót. Sok idő telt el, de pontosan emlékezett a lakás számára a Central Park nyugati szélén. Éveken át próbálgatta, folyton csak kicsöngött. Most mindössze a tárcsahang hallatszott. Havonta egy hiábavaló hívás, egy újabb lapát föld halvány reményeire.

Semmi.

A srác felpakolta a lábát a pultra, előre-hátra ringott valami tánczenére. Marshall letette a kagylót, és ismét kilépett az esőbe.

Vihar volt aznap éjjel. Az ágyán fekve hallgatta. Kitartó szélcsend, a nyitott ablakon beáradt a tiszta esőillat. Időnként villám világította át a függönyt, nyomában tompa mennydörgés kullogott.

Elöntötték a New York-i emlékek, nem tudta elfojtani őket. Összebújva a lánnyal, tagjaik egymásba fonódnak az ágyon. Kezének finom íve, ahogy puhán megérinti a mellkasát, bársonyosan szétterülő haja.

Marshall azt mondta: – Elmehetnénk innen.

A lány mosolya ráborult a sötétben, ahogy odafordult hozzá. Elég hosszú csend ahhoz, hogy feltámadjon benne a remény. Aztán a válasz: – Mondtam, hogy gondolkozom rajta.

– Csak tegyük meg, és kész.

Vállára hajtotta selymes fejét. Nevetése meleg sóhaj, pillangó röpke érintése, mintha csak túl merész álom lenne. – Ígérem, átgondolom.

A lány kezére tette a tenyerét. A kicsiny kéz ökölbe szorult, és pontosan beleillett. Marshall azt kérdezte: – És ha történik valami?

– Mint például?

– Nem tudom. Talán máris történt.

A lány megint fölé hajolt. Ahogy a haja az arcához ért, a csendes szoba még csendesebb lett. Azt mondta: – Nem történik semmi.

Esőkopogás a motel tetején. Az ágy szélén ült, tenyerébe temetett arccal próbált összpontosítani. Fehér zaj zúdult az emlékezetére. Sokáig tartott. Arra gondolt, tesz egy újabb próbát a New York-i számmal. Nem tett, de az ötlettől megint felpörögtek az emlékei.

Nem történik semmi.

Mindig csak ide lyukadt ki. Visszafeküdt, kézfejét a szemére szorította, mintha egyetlen blokkolt érzék blokkolná az összes többit is.

Távol az otthonától, fejében egy nővel, akit sosem lát többé. Nagyon egyedül érezte magát. Tudta, hogy nem erre az életre vágyott.

Másnap reggel szürke, de száraz idő fogadta. Beszállt a Silverado kisteherautóba, platóján a melós holmijával. Dél felé hajtott az I-25-ösön, és a városközpont előtt lefordult az autóútról a Comanche Roadra, majd keletre hajtott az elszórt gyártelepek között. Futó pillantással felmérte, hogy az utca egy alacsony emelkedővel ér véget, szinte a hegyek lábánál. Amint a tetejére ért, feltárult előtte a táj valódi arca: több kilométernyi kertváros terült el a kopár fennsíkon.

Ahogyan kelet felé tartott, egyre jobban romlott az életszínvonal. Roskadt házak álltak a sivár, repedezett földutak szélén. Rozsdamarta járgányok rohadtak az udvarokon. Lassan hajtott, és minden homlokzatot szemügyre vett.

Negyven percbe telt, mire ráakadt a házra. Felismerte a tudósításból. Mustárszínű deszkaépület, bal oldalt fészergarázzsal, benne egy régi, cservörös Impala. Az egyik oszlopon sárga kordonszalag csomója. A párja egy faágon, az udvar túlsó végén. Az ablaktáblák mögött lehúzott redőnyök. Száz méterrel feljebb leparkolt az utca másik oldalán, majd átlósan visszasétált.

A bejárati ajtó tárva-nyitva állt a szúnyogháló mögött, a küszöbén túl rövid folyosó vezetett a házba. Minden bűzlött a cigitől. Megnyomta a csengőt, de hallgatott. Bezörgetett az ajtókeret melletti zsalun.

Alig egy pillanattal később tömzsi nő bukkant fel a folyosó végén. A sűrű szövésű szúnyogháló eltakarta a részleteket, de annyi kivehető volt, hogy erősen billeg járás közben, mintha a térdei nem szívesen hajlanának.

– Maureen nincs itthon.

– Értem.

– Ki maga?

Marshall azt mondta: – Szeretném megtalálni Alyce-t.

Sután és naivan hangzott, még saját fülének is.

Az asszony úgy másfél méterre megállt az ajtótól. Testes alakja eltorlaszolta a fény útját, csak egy sötét alak maradt belőle, mintha faszénnel dörzsölték volna be a szúnyoghálót. – Aztán újságíró vagy rendőr?

– Régebben rendőr voltam. Láttam őt a televízióban.

– Hát csuda kedves magától, hogy benézett, de a „régebben”-nel mit sem érünk. Már útban vannak a rendes zsaruk, szóval jobb, ha szépen elkocog. Előre szóltak, hogy vigyázzunk az ilyen buzgómócsingokkal.

– Sajnálattal hallom, hogy eltűnt a lányuk.

– Lassan mennie kéne.

Látszott az asszonyon, hogy nem fog megenyhülni. Maga sem tudta, mit várt. Talán, hogy behívja, és illedelmesen felel a kérdésekre? Megfordult, és visszasétált az udvaron át. Amikor kiért az utcára, hátranézett, de nem tudta megmondani, ott áll-e még az asszony az ajtóban. Átment az úttesten, beszállt a kocsiba, és várt.

Harminc perccel később befutott az albuquerque-i rendőrség járőrkocsija. Két rendőrtiszt szállt ki belőle, majd a bejárathoz masíroztak. Marshall úgy gondolta, nem először járnak itt, mert ügyet sem vetettek a csengőre, csak megzörgették a zsalut. Egy pillanatra rá kinyílt a hálós ajtó, ők meg ünnepélyesen bevonultak, kalapjukat a hasuknál tartva, fejüket kissé lehajtva.

Marshall csak ült és figyelt, számba vette a lehetőségeket.

Újabb tíz perc múlva egy jelöletlen, barna Crown Vic gurult végig az utcán, lassított, és egy teljes fordulat után leparkolt a járőrkocsi mögött. Egy civil ruhás nyomozó szállt ki belőle, majd átvágott az udvaron. Kerek hasáról kis híján lecsúszott a nadrág, csak peckes járása tartotta a helyén. Pedig egy fegyver és a tartalék tárak is nehezítették a dolgát.

Alig volt forgalom, senki sem járt a környéken. A két autó némán gubbasztott az út szélén.

Marshall megvárta, amíg a nyomozót is beengedik, aztán kiszállt a Silveradóból, megkerülte, benyúlt a csomagtartóba, és megkereste a házi autófeltörőjét. Csak egy vékony, hatvancentis acélcsík, horog formájú bevágással a harci végén. Kihúzta a műanyag tokból, bedugta az ingujjába, majd karját az oldalához engedte, a szerszám végét ujjai hegyével tartva.

Ismét átment az úton, kimért léptekkel és felpezsdült szívvel.

Ügyet sem vetett a járőrkocsira. Vadonatúj volt, csillogva feszített a harsány rendőrflancban, Marshall erősen gyanította, hogy legalább ilyen harsány a riasztója is. Inkább a Crown Vicet célozta meg. Tíz-tizenöt éves verda, sokat tud, de nem haladt a korral. A férfi lehajolt, és begörbített tenyérrel a hátsó ablakra tapadt, aztán a szélvédőn is benézett. Hátul semmi. Az anyósülés lábánál egy szétcipzárazott, fekete bőrtáska. Egy mappa lógott ki belőle gerinccel lefelé, a vaskos iratköteg csábítóan virított. Egy gyorséttermi műanyag pohár az ajtózsebben és egy papírgalacsin a vezetőülésen.

Körbesétált az anyósüléshez. Ettől háttal került a háznak, de úgysem tart sokáig. Egy kocsi hajtott el mellette kelet felé, aztán egy másik nyugatnak. Egyik sofőr sem lassított, hogy megnézze magának. Csak egy fickó volt egy autó mellett.

A halántéka dobolt, hideg inalt végig a gerincén, a nyakán felállt a szőr.

Hagyta kicsúszni az ingujjából az autófeltörőt, az utolsó pillanatban elkapta a végét. Aztán becsúsztatta a horgos felével lefelé az ablak mellett az ajtópanelbe, egészen a kilincsig. Tíz másodperc alatt felpattintotta. Ajtó nyitva, célszerszám ismét az ujjban. Újabb tíz másodperc múlva már a kocsijánál volt, kezében az iratokkal.

Két háztömbbel távolabb leparkolt, hogy átolvassa az aktát.

Pulzusa ismét a megszokott, lélegzetvétele egyenletes.

Simán rá tudott volna kapni erre.

Azt hitte, a Crown Vic a városi rendőrséghez tartozik, de az akta a Kábítószer-ellenes Hivatalé volt. Szóval most lopott meg egy szövetségi ügynököt.

Az iratok néhány feljegyzéssel kezdődtek az albuquerque-i rendőrségtől, pár nappal korábbi keltezéssel. Marshall tudta, hogy az eltűnt személyek csak 72 óra elteltével kerülnek nyilvántartásba. Ma péntek volt. Alyce Raynek szombaton veszett nyoma, a hivatalos jelentés keddről származott. Már hat nap eltelt, ebből három a kereséssel.

Átfutott egy tanúvallomást bizonyos Maureen Raytől. Azt állította, hogy lánya pénteki eltűnése estéjén a barátaihoz ment látogatóba. Maureen Ray egyedül, ágyban töltötte az estét a Comanche Road-i címen, amikor éjjel kettő körül hallotta a lányát belépni a házba. Úgy gondolta, lefeküdt aludni. Amikor reggel felébredt, a lány szobáját üresen találta. A retikülje és a kulcsai a helyükön voltak. A kocsija odakint állt. Semmi sem hiányzott a szobából. Kivéve magát a lányát.

Talált pár fényképet a hálószobáról. Az ágytakaró sarka felhajtva, a párna gyűrött. Helyszíni fotók a házról és a bejáratról, ahol az imént állt. Vérnek semmi nyoma, erőszakos behatolásnak nincs jele. Maureen Ray szerint emberrablás történt, de a helyi rendőrség láthatóan nem osztotta a véleményét. Az előzetes vizsgálat felületesnek tűnt.

Átnyálazta a többi oldalt is. Előkerült egy vaskos fényképköteg, csupa színes print, a dátum alapján péntek késő estéről valók.

23.02. Alyce Ray elmosódott közelképe, elfordított fejjel beszél valakihez a képen kívül. A következő fotóból az is kiderült, hol vannak: Ray és három másik lány párosával sétálnak egy járdaszélen, mind vele egykorúak. A háttérben rózsaszín stukkó, egy meredeken felülről jövő fénytölcsérben állnak, a külvilágot sötétbe borítja a kontraszt.

23.03. A négyes belépésre vár, nagy valószínűség szerint valami klubba. CALOR, virítják lángvörös neonbetűk a bejárat feletti rózsaszín gipszvakolaton. Egy kidobó személyiket nézeget, négy kép egymás után, lányról lányra. Aztán a fickó egymagában, ahogy az ajtóból hátranéz az utcára, Alyce Ray épp ellibben mellette a bejáraton túli sötétségbe.

Újabb képek a frissen érkezőkről. Egyedül, kettesben, hármasban. A járdáról készültek, a stukkóháttér előtt. Egy negyvenes latin fickó, hátranyalt sötét hajjal, szürke öltönyének ráncaiban elvész a fény. Fotójához csatolva egy kinyomtatott oldal: a férfit Troy Rojasnak hívják, frissen szabadult a walpole-i Cedar Junction szigorított fegyházból. Meglőtt és megnyomorított egy járőrt Massachusettsben, még 1992-ben.

Marshall lapozott. Újabb nyomtatott oldalak, a Kábítószer-ellenes Hivatal belső jelentései a fickó gyanús üzelmeiről. Csempészés, előállítás, terjesztés. Nincs meggyőző bizonyíték. Jelenlegi lakcím ismeretlen. Legközelebbi hozzátartozó: ifjabb Troy Rojas. Bejelentett címmel Albuquerque-ben és némi kiegészítő adattal. A fiatalúr hasonló hajlamokkal dicsekedhet, mint az örege, de több begyűjtött ítélettel: kétszer csípték el kristálymet birtoklásáért, egy-egy 90 napos elzárást kapott értük. Volt még egy letartóztatása kereskedelmi célú birtoklásért is, de ezt nem tudták rábizonyítani.

Marshall továbblapozott. 23.47. Egy fénykép Rojasról, amint belép a Calorba. 23.58. Három férfi vonul be libasorban. Nagyítás a harmadikról, csatolva az adatlapja a kábszeresektől. Cyrus Llewellyn Bolt, 39 éves, ebből az utolsó tizenkettőt a beaumonti szövetségi börtönben töltötte heroincsempészésért. Alig öt hónapja szabadult. Jelenlegi lakcím ismeretlen. Az exneje a texasi Lubbockban él. A házasság és a válás dátuma szerint frigyük börtönben köttetett, és ott is ért véget.

Marshall folytatta. Egy nappali felvétel következett, ami kilógott a sorból: fekete cowboykalapos fickó elmosódva. Jackie Oswald Grace, a Calor tulaja, 51 éves. Jó húsz éve elcsípték egyszer birtoklásért, a közelmúltban többször csempészéssel gyanúsították. Pompásan illett Troy és Cyrus baráti körébe.

Ismét éjjeli képek jöttek.

00.31. Alyce Ray és csapata távozik, ugyanabba az irányba, ahonnan jöttek. Az egyik lány alig áll a lábán, két barátnője a könyökénél fogva támogatja, Alyce a nyomukban, mindkét vállán egy retiküllel.

00.32. Bolt édeshármasa kilép az utcára, ugyanabba az irányba indulnak.

00.34. Rojas és egy másik negyvenes pasas követik őket.

Marshall becsukta a mappát. A képek mind szemmagasságból készültek, valószínűleg kábszeres rutinmegfigyelés egyetlen ügynökkel az utca túloldalán, aki lekapja a be- és kilépőket. Ő is csinált ilyesmit, valamikor ezer éve. Kíváncsi volt rá, hogyan sikerült a helyi zsaruknak ilyen gyorsan bevonniuk a Kábítószer-ellenes Hivatalt. Talán már tudták, hogy a klubot megfigyelik, és kikérték az anyagokat, amikor felbukkant a név a kihallgatásokon.

Nem mintha számított volna.

Marshallt csak az érdekelte, hogy péntek éjfélkor Alyce Ray útját keresztezte két fickó, akiket nyilvántartottak a kábszeresek, majd másnap reggelre nyoma veszett.

Visszaindult kelet felé, de inkább a Comanche Roadtól délre, mert nem akart összefutni azzal a barna Crown Victoriával. Leharcolt utcák követték egymást. Figyelte a sarkokat, lassan hajtott, nehogy elszalassza a házszámokat.

Nem tartott sokáig. Elgurult egy telek mellett, rajta két lakókocsi, L alakban álltak egymás mellett, az egyik oldalból sátorrudakkal kitámasztott ponyvatető meredt ki. Az udvar közepén egy Ford F-150-es pihent a keréktárcsáin. Az útpadkánál két kiskölyök állt egy ócska Chevy Caprice előtt, a fejük alig ért fel az ablakáig. Egy kislány ült a kormánynál, egy fiú mellette. Marshall komótosan elhajtott előttük. Fakó, kerek szemű arcok fordultak utána. Leparkolt az útszélen, leállította a motort és belenézett a bal oldali visszapillantóba. Egyenesen rálátott a kocsi hátuljára, üresnek tűnt. Aztán a kisfiú kinyújtotta a nyakát az anyósülés mögül, és hátranézett, csupán a sziluettje látszott a szélvédőn át.

Marshall azt mondta: – Ne legyen igazam.

Kiszállt. Hullacsend fogadta, madár se nyikkant. Az utca visszatartott lélegzettel várta, amíg megteszi, amiért jött.

A kocsihoz ballagott. A lány ablaka tövig le volt tekerve. Meseszőke haja volt, lófarokba kötve. Lehetett vagy kilencéves. Marshall várt. A fiú odahajolt hozzá az anyósülésről, hogy megnézze magának az arcát, aztán visszahúzódott. Csak a lány maradt a keretben: szinte elveszett az ülésben, kezei a feneke alatt. Kék erek finom pókhálója a halántékán.

Azt mondta: – Helló.

Marshall elmosolyodott. – Helló.

– Mennyi kéne?

– Két gramm.

– Az kétszáz lesz.

A lány kidugta a mancsát, várta a pénzt. Marshall a zsebébe nyúlt, és ujjaival kiszámolta az összeget a tárcájában, majd átadta. A lány szétterítette a bankjegyeket, mint valami legyezőt, hogy megszámolja őket, aztán a műszerfal mentén odatolta a fiúnak. A kölyök kilökte az ajtót, kimászott, és átszaladt az udvaron álló lakókocsihoz.

Marshall azt kérdezte: – Hány éves vagy?

A lány egy egész percig nem válaszolt. Arcát simára törölte az ijedtség vagy a csodálkozás. Azt mondta: – Az titok.

– És hogy hívnak?

– Az is titok. Nem szabad megmondanom.

– Rendben. Az én nevem Marshall.

A kislány hallgatott. Egy nap majd visszagondol minderre, és rájön, mekkora árat fizetett a tudtán kívül. Marshall biztos volt ebben. A lakókocsira nézett. De jó is lenne biztosra tudni, hogy az egyik emberélet vége jóra fordítja egy másik ember életét. Egyszerűen lehetetlen megmondani. Ki tudja, talán egyetlen jótett sem több egy lassabban beérő balszerencsénél.

Pár pillanattal később a fiú már ott is volt a droggal. A kislány átadta neki, aztán a két gyerek csak ült és nézte, ahogy elsétál.

Az ifjabb Rojas a Lomas körút északkeleti részén lakott. Marshall délre hajtott a pánamerikai főúton, aztán visszakanyarodott a Central sugárútnál.

A ház külsőre újabbnak tűnt, deszkaborítás és palatető, három koszos szedán, renyhe cikcakk vonalban a felhajtón. Leparkolt a járda mellé, és bekopogott a bejárati ajtón. Egy huszonöt körüli fickó nyitotta ki. Szakadt farmer, kitágult nyakú pólója félig lecsúszott a jobb válláról, a haja mindenfelé menekülni próbált fejéről. Mögötte félhomály a házban. Valahol egy kutya csaholt.

Marshall azt mondta: – Troyt keresem.

A fickó beletúrt a bozontjába. Megköszörülte a torkát. – Aha, én vagyok.

– Ja. Valójában a faterodat keresem.

– Nem itt lakik.

– Tudod, hol találom?

A srác szeme összeszűkült. – Miért?

Marshall azt felelte: – Van egy kis cuccom, ami érdekelné. Adhatnál hozzá egy számot vagy ilyesmi.

– Honnan ismered?

– Abból a klubból, a Calorból.

– Hogy találtad meg a kérómat?

Marshall elengedte a kérdést a füle mellett, és benyúlt a zsebébe. Kivette az átlátszó tasakot a két gramm kristállyal, amit ma délelőtt vett. – Van nálam minta az anyagból. Érted. Itt hagyhatom nálad, ha kell. Tudod, van még belőle dögivel.

A kis Rojas megdörzsölte a szemöldökét. – Persze, haver, rendben. – Majd halkabban: – Mennyi ez, egy dupla?

– Igen, annyi.

A fickó a tasakra meredt. Kábé tíz adag, ha jól beosztja.

Marshall azt mondta: – Szóval, van egy számod a faterodhoz?

A srác kizökkent a transzból. Felnézett a plafonra, egyik kezével a nyakát gyűrögetve. Tűnyomok varasodó sebei tarkították a karját. – Aha, még szép. Van, aha.

– Hát akkor pattanj be érte. Én meg itt hagyom neked az egész zacsit.

Marshall megzörgette a kis tasakot. A fickó sarkon fordult, és bement a házba, furán kacsázva, vállával súrolta a falakat. Marshall hallott pár puffanást, fiókcsapkodást és némi átkozódást. Várt. Egy perc múlva a házigazda megjelent, kinyújtott kezében egy letépett papírcetlivel.

– A mobilszáma. Ezen eléred.

Marshall odadobta neki a kristálymetet, és már ott sem volt.

Nyugat felé hajtott a Lomason, majd beállt az egyetemi kórház parkolójába egy telefonfülke mellé. Elintézett egy hívást a Gyermek