„A rengeteg erőfeszítés után,
amit a könyved érdekében tettem,
ajánlom, hogy nekem dedikáld!”

Victoire Devillepoix, 2018

1.

Kígyó és holttest

Lastyanax

Olyan szeszélyesen alakul az élet, csoda, ha a véletlenek és bizonytalanságok ellenére egyszer csak mégis úgy alakul minden, ahogy évekkel azelőtt elterveztük. Lastyanax a vizsgája végére érve gondolatban végigfutott az úton, mely eddig a néma teremig vezette, ahol egyedül az ő hangja csengett. Meglepetten állapította meg, hogy a régi terve végre valóra válik.

– Tehát ezzel a detektorral megfigyelhetjük az animák erejét, formáját és mozgását – zárta le előadását. – Letette az asztalra találmánya prototípusát, melynek működését idegesen remegő kézzel mutatta be. – Köszönöm a figyelmüket!

A vizsgabizottság elismerően bólogatott az emelvényen. Lastyanax tudta, hogy többet nem várhat tőlük, mégis csalódással töltötte el, hogy ennyivel elintézik egy év megfeszített munkájának gyümölcsét. Összeszedte a jegyzeteit. A misztográfus felkérte, hogy hagyja el a termet, és odakint várja meg a döntést. Lastyanax bólintott, és az ítészeknek átadta vizsgálatra a találmányát, az animadetektort. A négy professzor nézte, ahogy kimegy és becsukja maga mögött az ajtót.

Odakint Lastyanax sóhajtva dőlt a falnak. Végre vége van. Vállában oldódott a feszültség, különös ürességérzet maradt utána. Ahogy lepillantott tanítványi tunikájára, arra gondolt, hogy többé nem kell már viselnie. Hyperborea mágusa lesz, állással és jövedelemmel, s legfőképpen mentor nélkül.

Egyébként meg hol van a mentora? A folyosón senki sem volt. Lastyanax kidugta fejét a kék borostyánnal futtatott oszlopok között, és kinézett a teraszra. Senki. Talán Palatesznek dolga akadt, vagy egyszerűen csak elfelejtette, hogy most van a tanítványa záróvizsgája. Lastyanax idegesen beletúrt barna hajába. Öt év alatt már megtanulta, hogy Palatesztől nem sokat várhat. A mentora kényszeres gyűjtő volt, napjai nagy részében a várost járta különleges tárgyak után kutatva, ahelyett hogy szintügyi miniszteri feladatait látta volna el. Legutóbb a tyúkok iránt támadt benne rajongás: egy hónap leforgása alatt jelentős mennyiségű festett tyúktojást, tyúkszobrot, tyúktollat gyűjtött össze – még szerencse, hogy élő madarakat nem. Most is biztosan éppen egy ezredik szárnyasábrázolásra alkudozik egy harmadik szinti régiségkereskedővel.

Mestere mániájának egyedül Lastyanax látta kárát. A többi miniszter elégedetten dörzsölgette a kezét: Palatesz nemtörődömsége miatt azt tehettek, amit csak akartak. Lastyanax gyanította, hogy éppen ezért támogatták a megválasztását. Eközben neki kellett foglalkoznia az ügyeivel, amellett hogy a saját találmányán dolgozott, s közben Palatesz egy diák gondtalanságával járta Hyperborea utcáit.

Lastyanax úgy döntött, kiül a teraszra, ott várja meg az eredményt. A bizottságnak beletelik egy kis időbe, mire meghozza döntését. Hóna alá csapta jegyzeteit, végigment a mozaikokkal díszített galérián, és egy boltív alatt elhaladva kiért a teraszra. Azonnal elvakította a forró napsütés. Fekete karikák táncoltak a szeme előtt, ahogy elindult a virágágyások és szökőkutak között a korlát felé, melyen túl Hyperborea tornyai magasodtak. Az egyik pad lábánál egy sötét foltra esett a pillantása. Annyira gondolataiba merült, hogy beletelt egy kis időbe, míg felfogta, mennyire furcsa az a folt.

Palatesz volt az. Holtan.

Arka

Arka kesztyűjével hátravetette csuklyáját, felfedve kislányarcát, melyen már megjelentek a kamaszkor első jelei. A hideg piros foltokban csípte ki a bőrét, folyt az orra, csillogó, máris fagyott csíkot hagyva az ajka felett. Hólepte bőrcsizmája előtt tíz láb széles hasadék nyílt a jégben.

– Nos, azt hiszem, eltévedtünk.

Arka már három nappal korábban is eljuthatott volna erre a megállapításra. Törpikéhez beszélt, bár tudta, hogy választ nem igazán várhat. Alacsony termetű útitársa egy fehér, bozontos és keshedt ló volt, aminek rossz természetéhez csak lustasága volt mérhető. Amikor éppen nem evett, hátracsapta a füleit, és vicsorgott. Most azonban az éhség minden agresszivitását elvette. Leszegett fejjel, kiálló bordákkal nézte, ahogy Arka a hidegtől megdermedt szőke tincseit csavargatja.

– Átkozott köd!

Mióta csak elérték a Rifeusz-hegység gleccserét, körbe-körbe jártak, képtelenek voltak tájékozódni a furcsa ködben, mely teljesen ellepte őket. Áthatolhatatlan, sűrű köd volt, nappal nem tudták eloszlatni a napsugarak, éjjel pedig mintha saját fényével ragyogott volna. Már harmadszor is repedések nyíltak előttük.

A vándorkereskedők megpróbálták lebeszélni Arkát, hogy a gleccseren át induljon neki, hiába ez a legrövidebb út Hyperborea felé. Ő nem hallgatott rájuk, a maga feje után ment, szentül hitte, hogy ügyesebb, mint tizenhárom éve sejtetni engedné. Most már keservesen bánta a döntését. Két nappal azelőtt ettek utoljára. Arka azon kapta magát, hogy lópecsenyéről álmodik, ahogy elnézi Törpike farát.

A foga közé vette a kesztyűt, hogy lehúzza, és odament a lovához. A kezdetleges nyeregről egy pár törött bot és üres zsákok lógtak le a jószág oldalán. Elgémberedett ujjai nagy nehezen kioldották a málha fagyott köteleit, és a teher a száraz fa nyikorgásával a földre csúszott. Törpike a súlytól megszabadulva felnyerített.

Arka a hóra terítette a zsákok vastag bőrét. Összetörte a botokat, és kis halmot rakott belőlük a bőrön. Csettintett: lángra kapott a fa. Szétszedte a nyereg faelemeit, azokat is a tűzre dobta, majd jégdarabokat tett egy kis edénybe, és a lángok közé tartotta. Füst szállt fel, felhőket rajzolt Törpike orra köré, ami közelebb jött a tűzhöz. Arka lekuporodott, és kezét a tűz fölé tartva várt. Amikor az edény gőzölögni kezdett, elővette a nyakában lógó kis erszényt, és a forró vízbe szórta belőle a maradék szárított levelet. Megvárta, míg átáztatja a folyadék, azután egy bögrébe töltötte. Az ital fölé hajolt, megpróbálta magába szívni a belőle áradó meleget, és körülnézett. Egy gleccser normál körülmények között lejtős. Ha a végére akar érni, csak követnie kell az emelkedőt. Csakhogy a köd minden támpontot elmosott: még Törpike is beleolvadt a fehér környezetbe.

Arka ivott néhány kortyot, és érezte, hogy visszatér az ereje. Össze kell szednie magát. Kell lennie valami megoldásnak, amely kijuttatja innen. Szárny karkötőjével gyorsan átrepülhetett volna a gleccser felett, de a hideg megdermesztette a szerkezetet, és különben sem hagyhatja hátra Törpikét a ködben.

Lassan kialudt a hevenyészett tűz. A lángok felemésztették a bőrzsákokat. Hamarosan csak megolvadt hó és fekete hamu marad utánuk. Arka zsebébe tette az edényt és az üres bögrét, igyekezett nem tudomást venni korgó gyomráról, mely tiltakozva fogadta a szilárd étel hiányát. Körülötte szinte tapintható sűrűséggel gomolygott a köd.

Hirtelen ötlettől vezérelve felfelé pillantott. Valahol fölötte ott kell lennie a tiszta égnek, a horizontnak, melyből megtudhatja, merre induljon. Csak át kell jutnia a felhőrétegen.

Nem messze egy jéghegy körvonalai rajzolódtak ki a ködben. Arka felállt és elindult, óvatos távolságban a hasadéktól, melynek el sem látott a végéig. Egy nagy barázda kanyargott a lába alatt, mintha egy semmiből érkező meleg patak olvasztotta volna fel a jeget. Elérte a magaslatot, és ahogy felkapaszkodott rá, egy nagy jégtömb tetején találta magát. Már csak levitálnia kell.

Arka összpontosított, és felfelé vetítette az animáját. Egy ideje már nem levitált, és nagyon különösnek tűnt az érzés, ahogy az energiája elmozdult a testében. Lábai elváltak a jégtől, teste elszakadt a nehézkedéstől. Lassan távolodott a talaj, majd eltűnt a ködben. Odalent Törpike sötét orrlyukai, melyek felé emelkedtek, mintha lebegtek volna a ködben. Érezte, hogy a hideg bekúszik a testébe. Remegni kezdtek a tagjai, zúgott a feje. Hirtelen elvesztette uralmát az animája felett.

A teste azonnal visszazuhant a földre. Hatalmas erőfeszítéssel tompította az esést. Lehuppant a jégtömbre, és lecsúszott az oldalán.

Elterült a földön, néhány pillanatig csak feküdt mozdulatlanul, a csuklyája megtelt jégdarabokkal. Törpike fújtatva ügetett hozzá.

– Jaj… – morogta a lány, és eltolta magától a fülét szaglászó ló fejét.

Elkeseredve emelkedett fel. Ha a mágia is kudarcot vall, hogyan boldogulhat? A vándorkereskedők fognak rátalálni összezúzva egy kiolvadó zuhatagban, ahogy mindazokra, akiket – mint mesélték – az évek során elnyelt a gleccser. Miért nem hallgatott rájuk?

Így átkozta magát, magánya és üres gyomra tudatában, amikor Törpike hirtelen előreszegezett fülekkel felemelte a fejét. Arka összes érzékét mozgósítva arra fordult, amerre a fülek néztek. Néhány pillanattal később különös, ütemes zaj ért el hozzá: ssss… ssss… ssss… Mintha egy szán siklana a havon.

Arka lassan, meglepetten felállt. Mióta különvált a vándorkereskedőktől, semmiféle emberi aktivitással nem találkozott az útján. Hihetetlen szerencse, hogy épp erre jár egy másik bolond, aki megkockáztatja az átkelést a gleccseren.

– Hahó, van ott valaki? – kiáltotta. – Erre!

Közeledett a szán, egyre sebesebben siklott a havon, mintha vezetője meghallotta volna a hangját. Arka még hangosabban kiabált, és lábujjhegyre emelkedett. Annyira örült, hogy végre találkozik valakivel, hogy nem is nyugtalanította, ki lehet az. Semmi sem rosszabb, mint halálra fagyni egy gleccseren.

– Látom a múltadat…

Arka megdermedt. Különösen csengett a hang: teljes tisztasággal szelte át a ködöt, nem volt sem komoly, sem éles, sem… emberi.

Ssss ssss ssss… Az a valami egyre gyorsabban közeledett. Már nem szánra emlékeztetett a hangja. Jéghideg veríték csorgott le Arka hátán. Belekapaszkodott Törpike durva sörényébe, hogy bátorságot merítsen.

– Ki az? – kiáltotta.

Szemben egy imbolygó alak jelent meg a ködben, felé közeledett.

– Látom a múltadat… Valószínűtlen frigy gyümölcse vagy… Magányos gyerek, akit egy öregasszony fogadott be… Fák végeérhetetlenül, kéken ragyogó övek… és hirtelen… TŰZ!

Hatalmas fehér kígyó vált ki a ködből. Húsz láb hosszúságú lehetett, fekete, villás nyelvét feléjük nyújtogatta. Szemhéj nélküli szemét függőleges pupilla szelte ketté. Ezernyi hegyes, áttetsző pikkely borította a testét, tükörként verve vissza Arka döbbenettől elkerekedő szemét.

A lány hátrálni kezdett, s vele a lova is. A hasadék elvágta mögöttük az utat. Előttük teljes hosszában felemelkedett a kígyó, olyan magasra ért a feje, hogy eltűnt a ködben. Törpike megvetette a lábát, Arka az oldalába kapaszkodott, és szembenézett a lénnyel.

A ló hirtelen rettegve felnyerített, és elmenekült. Arka felháborodásában egy pillanatra meg is feledkezett a szörnyről.

– Gyáva! – kiáltott utána.

A szeme sarkából látta, hogy a kígyó előrelendül. Azonnal elhajolt oldalra, hogy kikerülje, és érezte, hogy a hüllő fogai a lábát súrolják. Hevesen dobogó szívvel, négykézláb hátrált, és felüvöltött rémületében, ahogy keze a semmi fölé ért. A hasadék szélére szorult. A kígyó a földön tekeregve tovább beszélt, holott egyetlen hang sem hagyta el csukott száját.

– Az öregasszony a hamu alatt… A gyújtogató menekülése és a te menekülésed, három országon át… Aztán újra az élet Napokában, újra a halál Napokában… és most Hyperborea!

A hüllő előrelendült. Arka látta a közeledő fogakat, és oldalra hengeredett. A szörnyeteg feje a fagyott földre csapódott, pont ott, ahol egy pillanattal azelőtt ő volt. Összeroppanó pikkelyek hangja hallatszott. A kígyó kiegyenesedett, hullámzó mozdulattal húzta szét a törzsét.

– Látom a jelenedet… Elátkozott vagy, tekeregsz, kitérsz, a jégen csúszol, hogy kikerüld támadásaimat!

Újra rávetette magát. Arka oldalra gurult, és egy tűzgömböt küldött a lény felé. A kígyó sípolva elhúzódott, és minden irányba rázta hatalmas fejét. Víz szivárgott a pikkelyeiből, melyeket elért a láng. Arka kihasználta pillanatnyi elgyengülését, hogy kitalálja, hogyan szabaduljon meg tőle. Tekintete a magaslat tetején álló jégtömbre esett. Amilyen gyorsan csak tudott, csúszkálva felmászott az emelkedőn. Odalent a kígyó a szagát követve folytatta a vadászatot. A susogó hang követte tekergőzése ritmusát.

– Látom a jövődet… A nevetést, melyért szeretni fognak… Az ujjadra tekeredő griffet… A tizenharmadik örökös a mauzóleumban vár rád…

A domb tetején Arka teljes erejéből tolni kezdte a jégtömböt, de nem sikerült megmozdítania. Lihegve két lépést hátrált, és belerúgott. A tömb csikorogva megmozdult. A kígyó is észrevette, és felé indult.

Arka a lábába összpontosította az animáját, és újra rúgott. A rúgás erejétől elvesztette az egyensúlyát, és a hátára esett. Előtte a jégtömb végre elvált a dombtól, és lefelé siklott, kisebb lavinát sodorva magával. Arka egy reccsenést hallott, melyet dühödt sípolás követett.

Felállt és lenézett: a hatalmas kígyó tehetetlenül feküdt, testét összetörte a jég. Hosszú farka a levegőben rángatózott, a földet verte, de nem sikerült megszabadulnia terhétől.

– Na, elkaptalak!

Arka lecsúszott a dombról, és ráugrott a jégtömbre, még jobban összelapítva a hüllőt. A kígyó felemelte a fejét, és dühödten sípolt. Arka érezte, hogy a lába alatt mozog a jég. Az ellenfele nem sokáig marad már a teher alatt. Más körülmények között azonnal elmenekült volna, de a kígyó volt az első élőlény, akivel háromnapos útja alatt a gleccseren találkozott. Ráadásul tudott beszélni.

– Most már beszélgethetünk – jelentette ki magabiztosabban, mint ahogy érezte magát. – Pontosan mi vagy?

– Az, aki megmondja a múltat, a jelent és a jövőt… A te fajtád Pythonnak nevez.

– Nem ismerem a nevet – jelentette ki Arka, és törökülésben letelepedett a jégtömbre.

A szörnyeteg farka dühödten csapdosta a levegőt, megremegtetve a jeget.

– Legenda vagyok… – testetlen hangja hirtelen már sértetten csengett. – A kígyó, aki embereket öl, de azoknak, akik legyőzik, elárulja a jövőt… Akarod tudni a jövődet?

Arka a kesztyűjével megveregette a jeget.

– Nem biztos – húzta el a száját. – Mi lenne, ha inkább elárulnád, hogy jutok Hyperboreába? Hogyan lehet kijutni ebből az átkozott ködből?

A kígyó mérgesen kinyújtotta a nyelvét. Farka egyre erősebben csapdosott, és Arka attól tartott, sikerül kiszabadulnia. A jégtömb a szörnyeteg minden mozdulatára elmozdult kissé.

– Python vagyok, a kígyó, aki megmondja a múltat, a jelent és a jövőt… nem pedig térkép.

Arka idegesen rágcsálni kezdte egy hajtincsét, és a környéket fürkészte. Nem volt épp rózsás a helyzete. Eltévedt, a lova elszökött, nincs mit ennie, egy ház méretű kígyó csak az alkalmat lesi, hogy felfalja, és még mindig ugyanolyan sűrű a köd.

Hirtelen paták zaját hallotta. Törpike visszajött, és a szörnyetegtől tisztes távolságban megállt. Arka felderült a visszatérésére.

– Tegyük fel, hogy végül megtalálom az utat – jelentette ki hirtelen ötlettől vezérelve. – Ha így van, az utam benne van a jövőmben, nem igaz? Te pedig el tudod mondani nekem a jövőt.

– Így van…

– Helyes, akkor mondd el, milyen úton jutok ki a gleccserből.

A kígyó dühösen sziszegett.

– Nem így mondunk jövendőt…

– Én így akarom hallani. Felelj!

A hüllő farka a levegőbe csapott.

– Két napon át követed ezt a hasadékot… Így lejutsz a gleccserről, és Hyperborea megnyitja előtted a kapuit. Ott találkozol egy…

– Jól van, elég! – kiáltotta Arka, hogy elhallgattassa a jóslatot. – Ne mondj többet! Tehát elég, ha követem a hasadékot?

A kígyó újra kiöltötte fekete nyelvét, s ezt Arka helyeslésként értelmezte. Leugrott a jégtömbről, és óvatosan hátrált, hogy lássa, kiszabadul-e a szörny. A kígyó azonban abbahagyta a rángatózást, és alattomosan rászegezte a szemét. Arka nem tudta, mire készülhet. Felülkerekedett, valami mégis azt súgta, hogy továbbra is a szörnyeteg irányít.

Szeretetteljes nyomás melengette meg a hátát. Törpike odament, és hozzádörgölte a fejét.

– Te szamár – mondta neki, és megvakargatta a nyakát.

A testetlen hang újra megszólalt:

– Felfedtem előtted a jövődet… Most ki kell szabadítanod…

Arka gúnyos kiáltással fordult a hüllő felé:

– Hogy újra megtámadj? Ez aztán a jó ötlet. Közeledik az olvadás, végül ez a jégtömb is semmivé lesz… hacsak nem olvadsz el vele együtt te is.

A kígyó szeme összeszűkült. Arka elindult, nyomában a lovával. Előttük a ködbe veszett a baljós szakadékként tátongó hasadék. Amikor már a kígyó is majdnem eltűnt mögöttük a ködben, elbizonytalanodva megállt. Visszafordult.

– Ha ismered a múltamat, a jelenemet és a jövőmet, miért támadtál meg? Tudtad, hogy le foglak győzni, és kényszerítelek, hogy segíts.

A kígyó titokzatosan ingatta a fejét. Arka esküdni mert volna rá, hogy mosolyog.

– Ki mondta, hogy segítség, hogy megmutatom az utat Hyperboreába?

Lastyanax

Ezek szerint Palatesz mégiscsak eljött, kint várta az előadása után. A mester a napokai orchideákkal teli ágyásban feküdt, mellkasán keresztbe tett karral, és a haláltól kifejezését vesztett szemmel meredt rá. Máskor gondosan fésült ősz tincsei csomókban terültek szét a halántékánál. Vörös, felpuffadt feje egy kőpad lábának támaszkodott, mintha holtában csúszott volna le róla. Legújabb szerzeményét, egy tyúkot formáló porcelánszobrocskát tartott a kezében.

Lastyanax kábultan nézte, ahogy a szolgálók hordágyra emelik, és szemfedővel letakarják a holttestet. Egy ravatalozóba viszik. Egy óra telt el azóta, hogy Lastyanax felfedezte a holttestet, és még mindig nem fogta fel, hogy a mentora halott: a helyzet teljességgel érthetetlen volt számára. Amikor előző este találkoztak, Palatesz még kicsattanóan egészséges volt, és mint mindig, kedélyesen és jóságosan viselkedett.

A terasz körül bámészkodó tisztviselők csoportokba gyűltek a galérián. Eseményszámba ment, hogy haláleset történik a Magisztériumban, ráadásul egy miniszter halt meg. Lastyanax hallotta, hogy mindenféle feltételezésekbe bocsátkoznak.

– Biztos a szíve vitte el, a mágusoknál mindig az adja fel elsőként.

– Hallottam, hogy egy szolgáló azt mondta, félrenyelt ivás közben.

– Lefogadom, hogy vértolulás volt, tavaly az unokabátyám is abba halt bele, az mindig váratlanul jön.

– Talán meggyilkolták…

– Már hogy gyilkolták volna meg? Nincs rajta semmiféle sérülés, és senki nem hallotta, hogy kiáltott volna.

Lastyanax lepillantott a mutatóujjára, amelyen a nevével vésett, griffel díszített pecsétgyűrűt viselt. Nem sokkal azelőtt kijött a varázsmérnökség-professzor, és átadta neki. Mintha tilosban járna, alig várta, hogy elhagyhassa a teraszt, ahol még mindig ott feküdt kollégája holtteste. Normális körülmények között a hagyomány úgy kívánta volna, hogy a mentor adja át a gyűrűt egy szertartás keretében. A mágusi posztját jelképező pecsétgyűrű birtokában Lastyanax ingyenesen közlekedhet Hyperborea szintjei között, és rányomhatja pecsétjét a hivatalos okmányokra. Két részvétnyilvánító mondat között a professzor közölte vele a vizsgája eredményét: tizenegy pont a lehetséges tizenkettőből. Rég nem ért el senki ilyen jó eredményt.

Lastyanax fásultan fogadta a jó hírt, képtelen volt örülni, ahogy képtelen volt a mentora sorsa felett bánkódni is. Öt éven át szapulta magában Palateszt, az agya egészen egyszerűen nem állt készen arra, hogy a türelmetlenségen és a felháborodáson kívül mást is érezzen iránta.

Mégis lassan a fájdalom hulláma áradt szét benne. Járkálni kezdett a teraszon. Dühös volt Palateszre, amiért hirtelen magára hagyta, s közben haragudott saját magára is ezért az önző érzésért. Mindig teherként tekintett mentorára, de most rá kellett döbbennie, milyen fontos szerepet töltött be az életében a különc öregúr.

Megállt a terasz közepén, lehunyta a szemét, azután újra kinyitotta, és a kék eget bámulta a kupola mögött. Fogódzót kellett találnia a gondolatainak. Magyarázatot kellett találnia.

Lastyanax végigfuttatta tekintetét az ágyásokon, valami nyom után kutatott, amiből kideríthetné, hogyan teltek mentora utolsó pillanatai. Palatesz soha nem tűnt betegnek. Vajon természetes ok állt a halála mögött, vagy – ahogy az egyik tisztviselő felvetette – meggyilkolták? A hirtelen halál abszurditásával szemben ez a második lehetőség szinte megnyugtatóan hangzott, bár Lastyanax el sem tudta képzelni, ki akarhatott volna megszabadulni a mentorától. Palatesz nemtörődöm és békés ember volt, vagyis megvolt benne minden ahhoz, hogy Hyperborea hosszú életű politikusa lehessen.

A terasz végében, egy hatalmas szobor lábánál, mely A Magisztérium megvilágosítja a népet címet viselte, és egy mágust ábrázolt, amint fénygömböt emel az elragadtatott arcú tömeg fölé, egy csillogó pont vonta magára figyelmét. Lastyanax közelebb lépett, és a porcelántyúkot pillantotta meg. Biztosan kiesett Palatesz kezéből, amikor a szolgák felemelték a testet. Hosszan elnézte a tárgyat, képtelen volt összeegyeztetni nevetséges mivoltát vásárlója tragikus halálával.

– Lastyanax!

Felnézett, és Szilénoszt, a misztográfia sziporkázó szellemű professzorát pillantotta meg. Sietős léptekkel közeledett felé, tógája szárnyai repkedtek a lába körül. Méretes pocakja megbillentette az egyensúlyát, minden lépésnél előredőlt, és kifulladva ért oda hozzá.

– Drága Lastyanax, őszinte… – kezdte a misztográfus.

Lihegve elhallgatott, bocsánatkérőn intett, és a mélység fölé nyúló terasz korlátjának támaszkodott. A Magisztérium Hyperborea második legmagasabb építményének csúcsát foglalta el. Előttük henger alakú, óriási tornyok erdeje terült el, átlátszó kupola alatt, melynek mérete nem maradt szégyenben az égbolttal szemben. Lastyanax a tunikája redőjébe rejtette a kis szobrot.

– Őszinte részvétem – fejezte be Szilénosz. – A Tanács… phűűű… egy jelentős tagját vesztette el… Várjon, le kell ülnöm, nem bírom tovább.

A misztográfus lerogyott egy kis padra, amely ahhoz volt hasonlatos, melyen Palatesz a halálát lelte. Úgy feszültek rajta a tóga redői, mintha szétpattanni készülne a varrás.

– Micsoda tragédia, és épp a maga vizsgája napján! Ugye rendben megkapta a gyűrűjét? Persze ma nem tud felhőtlenül örülni neki… De mindig rendezek egy kis fogadást a mágusavatás tiszteletére, azután, hogy a tanítványok bemutatták találmányaikat, ott majd megünnepelhetjük a sikerét – veregette meg vigasztalónak szánt mozdulattal a karját a misztográfus. – Emlékszem még, amikor a mentora tette le a vizsgát – folytatta derűsen. – Fiatal professzor voltam akkoriban. Olyan ideges volt, hogy két percbe telt, mire ki tudott nyögni egy szót. Utána viszont csodálatos volt a bemutatója. Egyébként abban az évben találkoztam…

Lastyanax elgyötört arcát látva, aki bármit megadott volna, hogy megszabadulhasson egykori tanára szószátyár részvétnyilvánításától, félbehagyta az anekdotát. Szilénosz az óráin is hajlamos volt a locsogásra. Leggyakrabban úgy tett, mintha nem venné észre tanítványai torokköszörüléseit és türelmetlen sóhajait. Szerencsére most visszafogta magát.

– Jaj, bocsásson meg, még a legnehezebb pillanatokban sem tudom megállni, hogy fel ne hozzam a régi történeteimet. A szíve vitte el, igaz?

– Úgy tűnik – felelte szűkszavúan Lastyanax. – Palatesz szeretett jókat enni.

– Bizonyára ez vár rám is – mutatott a bendőjére a misztográfus. – Bocsánat, nem kellene tréfálkoznom ezzel… Nem azért jöttem, hogy még nehezebbé tegyem a megpróbáltatást. Kedves Lastyanax, beszéljünk egy kicsit a politikáról – paskolta meg maga mellett a helyet a padon.

Lastyanax habozott egy pillanatig, mielőtt elfoglalta a professzor ülepe mellett szabadon maradt kis területet, melyen alig fért el. Szilénosz misztográfiát, vagyis mágikus írást tanított. A kapcsolatuk mostanáig kizárólag a tanár-diák viszonyra korlátozódott. Szilénosz azonban közel állt a bazileuszhoz, ez pedig befolyásos emberré tette. Hyperborea uralkodója kinevezte a főbíró helyettesének is, bár a tiszteletbeli címmel semmiféle felelősség nem járt. Azzal, hogy most a politikára terelte a szót, kilépett a megszokott beszélgetéseik keretei közül.

– Öt évig volt egy miniszter tanítványa – kezdte –, megtanulta, hogy gyorsan történnek a dolgok. A Tanács tagjai már tudomást szereztek Palatesz haláláról, és mindannyian azon tanakodnak, hogyan tudnák a saját emberüket ültetni a szintügy megüresedett posztjára. Most az egyszer részt akarok a koncból, bocsássa meg a kifejezést. Tudja, soha nem találkoztam még olyan értelmes tizenkilenc évessel, mint maga, és ezt úgy mondom, hogy a szerény származását figyelembe sem veszem. Ráadásul maga Palatesz tanította, ami számottevő előnyt jelent az esetleges konkurenseivel szemben. Ezért szeretnék segíteni, hogy… – Szilénosz szünetet tartott, kacsintott egyet, majd diadalmasan kijelentette – …hogy szintügyi miniszter legyen!

Lastyanax megértette, mire akar kilyukadni beszélgetőtársa, de ez mit sem csökkentett a hitetlenkedésén. Palatesz épp most halt meg. Ő maga még a tanítványi tunikáját viseli. Igaz, el tudta képzelni, hogy egy nap miniszter lesz, de nem ilyen fiatalon, és főként nem ma.

– Nem gondoltam, hogy ilyen hamar közben kell járnom az érdekében – folytatta Szilénosz, időt sem hagyva a gondolkodásra. – Jobb lett volna, ha van egy kis ideje tapasztalatokat gyűjteni… De nem látok senki alkalmasabbat a posztra. A szintügyi miniszternek ismernie kell az alsóbb szintek életét… Sajnos szinte minden mágusunk híján van ennek az ismeretnek. Maga új lendületet adhatna a minisztériumnak, Lastyanax.

A misztográfus kedélyes biccentéssel fejezte be mondatát. Lastyanax néhány pillanatig hallgatott, a válaszán gondolkodott, miközben Szilénosz vizslató pillantása a jobb szeméről a bal szemére ugrott. Nem volt kedve a mentora utódlásáról beszélgetni nem egészen két órával azután, hogy felfedezte a holttestét. Ugyanakkor tudatában volt, hogy ilyen karrierlehetőség nem kínálkozik kétszer egy hozzá hasonló, első szintről származó fiatal életében. Évek óta álmodozott arról, hogy miniszter lesz, és részt vehet a város működtetésében.

– Nagyon hízelgő – mondta végül. – Nagy megtiszteltetés lenne… – felpillantott a fénygömböt tartó mágus szobrára – …ha átvehetném a mentorom posztját. De úgy érzem, komoly kockázatot vállal, professzor úr, ha engem támogat.

Udvariasan arra próbált rákérdezni, mit vár a professzor a támogatásért cserébe. Hiába tűnt önzetlennek a misztográfus javaslata, Lastyanax nem volt ostoba. Szilénosz azonnal megértette az utalást.

– Szívesen segítek az ígéretes fiatalembereknek, akiknek nem volt olyan szerencséjük, hogy máguscsaládban nőjenek fel. De képmutatás lenne azt állítanom, ez az egyetlen motivációm – tette hozzá nyugodtan. – Nos, ha tudni akarja, nyugtalanít, mennyire hiányzik a körültekintés az eparkoszból, és mekkora befolyással van a bazileuszra. Nyugodtabb lennék, ha egy megbízható és racionális, friss pillantással bíró egyén is szót kapna a Tanács vitáiban. Természetesen szívesen megismerném ezeknek a vitáknak a tartalmát… De persze nincs befolyásolási szándékom: a Tanácsnak meg kell őriznie függetlenségét.

Lastyanax megkönnyebbülten bólintott. Senki előtt nem volt titok, milyen feszült a viszony Szilénosz és az eparkosz között. Szilénosz fegyvereket keresett régi ellenfelével szemben. Nos, Lastyanax gond nélkül megadja őket, annál is inkább, mert ő maga sem kedvelte az eparkoszt. Nem nagy ár azért, hogy helyet kapjon a Miniszterek Tanácsában.

– Nagyon halvány az esélyem, hogy bekerüljek a Tanácsba – jegyezte meg. – Épp csak most kaptam meg a diplomámat, és nem sok befolyásos mágust ismerek, pedig meg kell szereznem a Mentorok Kollégiuma szavazatainak többségét, és a bazileusz jóváhagyását is.

– Az ember mindig megtalálja a támogatást, ha tudja, hol keresse – felelte kedélyesen a misztográfus. – Máris számíthat a kupolamérnök és a főépítész támogatására, mindketten jó barátaim, táviratozok nekik a hidrotelegráffal…

Miközben a kapcsolatait sorolta, egy férfi sietett végig a terasz melletti galérián. Lastyanax az eparkoszra ismert, aki alacsony termetét örökösen elégedetlen grimasszal ellensúlyozta. Soha nem volt még alkalma beszélni vele, az eparkoszt nagyon lekötötték a tisztségei – a Tanács feje és a város kezelője –, nem törődött egy egyszerű tanítvánnyal. Ahogy Szilénosz tovább magyarázott, Lastyanax hallotta, hogy azt morogja:

– Az az ostoba Palatesz… Így meghalni, minden figyelmeztetés nélkül… Mintha nem lenne már így is elég dolgom…

Szilénosz észrevette, hogy Lastyanax már nem figyel rá, és a pillantását követve észrevette az eparkoszt.

– Jó napot, Mezansz! – kiáltott fel. – Hogy van a családod? Készen áll a fiad a Kiválasztásra?

– Nincs időm a csevegésre, Szilénosz. Mozgolódnak a klánok, beomlott egy csatorna az ötödik szinten, gyötör a kereskedők céhe… És most még egy minisztert is pótolni kell.

Lastyanax érezte, hogy Szilénosz megremeg mellette az örömtől.

– Ha már itt tartunk, Mezansz – szólalt meg a misztográfus vidáman –, van egy jelöltem a pótlására.

Méretes pocakját meghazudtoló ruganyossággal felállt, és odalépett az eparkoszhoz. Lastyanax követte. A Tanács vezetője türelmetlenül toporgott előttük.

– És ki lenne az a jelölt, akivel vesztegeted az időmet?

– Ő – tolta előre Szilénosz Lastyanaxot.

Az eparkosz ugatva felnevetett.

– Egy tanítvány? Jó a humorérzéked, Szilénosz!

– Nagyon is komolyan beszélek. Lastyanax több mint kompetens a szintek közötti egyenlőség kérdésében, és az elmúlt öt évben részt vett a mentora minden munkájában. Egy órája pedig már nem tanítvány, a professzorok és én magam is a tizenkettőből tizenegy ponttal díjaztuk a diplomamunkáját.

– Ó! – kiáltott fel Mezansz. – Tizenegy pont! Úgy tűnik, már nem az a színvonal, ami egykor volt. Az én időmben kilenc pontnál többet szinte soha nem adtak. Minden perccel csökken a hiteled a szememben, Szilénosz.

A misztográfus mosolyogva megvonta a vállát.

– Próbálj csak olyan utódot találni, aki nála jobban ismeri az ügyeket. Gyerünk, kérdezd csak ki!

Az eparkosz megvetően fújtatott egyet, és Lastyanax felé fordult. Szilénoszhoz hasonlóan ő is habozott választani a két szeme között. Lastyanax megszokta ezt a reakciót: két írisze nem volt egyforma barna.

– Hány karaván tartozik a karavánszerájhoz? – kérdezte az eparkosz végül a jobb szemét választva.

– Ez nem korrekt, Mezansz, ennek a kérdésnek semmi köze a szintezéshez!

– Négyszázhatvan – felelte Lastyanax.

Az eparkosz elmosolyodott, és tett néhány lépést, miközben megvető pillantásokkal nézett körbe, mintha csak tulajdon felsőbbrendűségére akarná felhívni a figyelmet.

– Nem igaz, négyszázhatvankettő. Át kellene ismételnie a leckéit, fiatalember.

– Egy dekáddal ezelőtt még négyszázhatvankettő volt – felelte rendíthetetlenül Lastyanax –, de Themisszira közelében megtámadtak és megsemmisítettek két karavánt. Ma reggeli hír. Ön nem tudott róla? – pislogott ártatlanul.

Az eparkosz elégedetlenségét leplezendő összepréselte az ajkát, miközben Szilénosz szeme felragyogott. Körülöttük szétoszlott a kíváncsiskodók tömege. Már semmi nem emlékeztetett Palatesz halálára, hacsak a virágok nem, melyeket a szolgák letapostak, ahogy elvitték a testet. Lastyanax szégyellte, hogy produkálja magát azért, hogy elfoglalhassa mentora helyét a Tanácsban.

– Nos, úgy tűnik, sikerült potenciális jelöltet találnod a szintügyek élére – jelentette ki az eparkosz Szilénosznak. – Ám – tette hozzá, mintha hirtelen megvilágosodott volna – nagy kár, hogy nem nevezhetik ki, akkor sem, ha sikerül meggyőznöd a Kollégiumot, hogy rá szavazzanak.

– Ugyan miért nem?

– Mert nincs tanítványa – vetette oda diadalmas arccal az eparkosz. – Te is tudod, hogy csak mentorok lehetnek miniszterjelöltek.

A misztográfus elnevette magát, hasán remegés futott végig.

– Mezansz, annyira lefoglalnak a klánvitáid meg a csatornáid, hogy megfeledkezel arról, hogy kilenc nap múlva lesz a Kiválasztás. A fiad is részt vesz rajta.

Az eparkosz egy vállrándítással félresöpörte az érvet.

– Nem fogok kilenc napot várni, hogy megfelelő jelöltet javasoljak a bazileusznak. Irányítanom kell a Tanácsot.

– Pontosan, a következő tanácsülésre a Kiválasztás másnapján, egy dekád múlva kerül sor – ellenkezett mosolyogva Szilénosz. – Lastyanaxnak bőven van ideje tanítványt találni. És a bazileusz hajlandó lesz várni néhány napot, hogy fontolóra vegye a javaslatomat.

Az eparkosz mérgesen úgy tett, mintha indulna, de visszalépett Lastyanax elé, és mellkasának szegezte a mutatóujját.

– Hibát követ el, ha hagyja, hogy belekeverjék az egykori professzora politikai machinációiba, fiatalember! Meg fogja égetni magát. A legkisebb zökkenőért is magát hibáztatják majd. A Tanácsban egyetlen miniszter sem fogja elfogadni az ötleteit. Csak hogy világos legyen: én leszek az első számú kerékkötője. Nagyon sokba fog magának kerülni ez a bizarr ambíció.

E szavak után rövid lábát meghazudtoló sebességgel távozott. Lastyanax zavartan nézett utána, és azon gondolkodott, nem követ-e el hatalmas hibát. Megfogadta, hogy megvitatja a kérdést Palatesszel. Csak pár pillanattal később jutott eszébe, hogy ez már lehetetlen. Szilénosz elégedett sóhajjal húzta ki mellette hatalmas pocakját.

– Semmi nem szórakoztat jobban, mint ha sikerül felbőszítenem. Ne törődjön azzal, amit mond, egyszerűen féltékeny. Negyven évet kellett várnia, mire bekerült a Tanácsba, maga meg tizenkilenc! Egy dologban azonban igaza van: erős vállakra lesz szüksége, hogy viselje az új posztjával járó felelősséget. A Tanács az örökös egyet nem értés fészke. Ezért tartózkodtam mindig is attól, hogy miniszter legyek… Igaz is, hamarosan mentor lesz, kedves Lastyanax. Milyennek képzeli el az ideális tanítványt?

Lastyanax elgondolkodva megérintette az orrnyerge dudorát, mely a saját Kiválasztásának emléke volt, azé a napé, amikor először találkozott Palatesszel. Mindig, amikor mágusi jövőjére gondolt, úgy képzelte, hogy egyedül emelkedik felfelé a politikai ranglétrán. Soha nem számolt azzal, hogy egy tanítványt is el kell viselnie.

– Ragyogónak – felelte.

Arka

– Ha nem jutunk be gyorsan ezen az átkozott kapun, a gyomrom egyedül rohamozza meg Hyperboreát.

Törpike mély, elégedetlen sóhajjal felelt. Utazók végeérhetetlen sora kanyargott előttük a havas, szélfútta mezőn. A távolban ott magasodott Hyperborea, kupolája úgy emelkedett ki a hóból, akár egy hatalmas aranygömb. Ha Arka nem lett volna ennyire éhes, órákig tudta volna csodálni a várost. Az átlátszó felszín mögött, melyen visszatükröződtek a felhők, kerek tornyok sokasága emelkedett, egyik magasabb volt, mint a másik, helyenként egészen a kupoláig felértek. Zöld, kék, okkersárga, rózsaszín: a mező, az ég és a hegyek szürkeségében valószerűtlennek hatott a színek kavalkádja.

Arka a kígyó iránymutatását követve lejutott a gleccserről, majd egy napig gyalogolt a síkságon, le sem véve szemét a városról, mely úgy vonzotta, akár fény az éjjeli lepkét. Hyperborea. A mágusok városa, ahol örökké nyárias meleg van, és ahol akkora a gazdagság, hogy azt mondják, az utakat is arannyal kövezik ki. Arka azt nem tudta, mi az igazság az utakról, de azt már látta, ahogy a hyperboreaiak kedélyesen jönnek-mennek, miközben neki a kinti hidegben lefagy a füle. Fehér kőhídféleségeken közlekedtek, amelyek a tornyokat kötötték össze, és bár olyan aprónak tűntek, mint a hangyák egy ágon, alakjukat megnyújtotta a kupola íve.

A falban egy hatalmas bronzkapu szűrte meg az érkezőket. Kék, gyöngyházfényű téglából rakott erődítmények fogták közre. Ez volt a négy bejárat egyike. A szemöldökfán összefonódó körök és négyzetek vették körbe a griffet ábrázoló címert. Pecsét, gondolta magában Arka.

A kupola, mely finom kristálygömbként emelkedett a falak fölé, csalóka módon törékenynek hatott: Arka most már látta a tíz láb széles adamantréteget, az építőanyagként használt átlátszó követ. Olyan erős építmény volt, hogy Hyperboreát alapítása óta egyszer sem tudták megszállni. Annyira jól védték a várost, annyira északon terült el és annyira betöltötte a mágia, hogy egyszerűen nem akadt ellenség, amely elég erős lett volna, hogy megtámadja.

Pont erre vágyott. Arkát több mint egy éve országról országra űzte a háború, mely elvette az otthonát és két szerettét. Árkádiában egy tűzvészben elveszítette a nevelőanyját, aztán a napokai felkelésben a barátnőjét. Alig várta, hogy olyan városba érjen, melyet megkímélnek a háborúk.

Lábujjhegyre állt, hogy lássa, miért haladnak annyira lassan a határőrök az érkezők ellenőrzésével. Ám a várakozók sora – nagyrészt hegyi emberek voltak – eltakarta előle a kaput. Valamivel távolabb hosszú karavánsor húzódott egy engedélykiadó pult előtt. A hóban fekve pézsmatulkok kérődztek, hátukon málhával. Hyperboreának nem volt tengere, a város fennhatósága alatt álló gyarmatokról érkező karavánok biztosították ellátását. Az élelmen felül nap mint nap hatalmas mennyiségű fát, fémet és követ fogyasztott el a város. Fegyverek, szerszámok és egyéb termékek készültek belőlük, melyeket a világ négy sarkában értékesítettek. Hyperborea kereskedelmi és kulturális nagyhatalom volt, fénye évszázadok óta túlragyogta a környező városokat.

Egy végtelennek tűnő óra után Arka végre a vámház előtt találta magát: aprócska épület volt az egyik torony oldalában. Odabent egy határőrnő éppen egy hegyi asszonynak tett fel kérdéseket, akit két csenevész gyerek kísért. Néhány perccel később sírva jött ki az asszony, a gyerekek a kabátjába csimpaszkodtak. Arka hallotta, hogy a határőr az ott posztoló katonához fordul:

– Mindig azt hiszik, hogy a kölykeikkel meg tudnak hatni. Pontosan tudom, alighogy beengedném, rögtön szülne még egyet, akit aztán nem tudna etetni. Ha nincs hyper, nincs belépés! Következő!

Arka összerezzent, és belépett a vámházba. Törpike az ajtóban maradt. Mi az a hyper? A hyperboreai pénz? Ő nem tud fizetni.

A határőrnő egy asztal mögött ülve éppen egy nyomtatványt töltött ki. Rózsaszín fejbőre kilátszott ritkás ősz tincsei alól, vastag tokája kitüremkedett szőrmegallérjából. Hurkás ujjaival szorgosan rányomta a griffes pecsétet – a város jelképét – a lapra, körmével lesimítva összehajtotta, és a jobb oldalán magasodó irathalomra tette. Két katona állt mögötte, fegyverükre, a baljóslatú, nagy fémlándzsákra támaszkodva. Mélységes unalommal figyelték, ahogy kollégájuk ellenőrzi a nyomtatványok halmát, és súlyként egy érmékkel teli kis ládát tesz rá. Végre a vámos Arkára emelte tekintetét, végigfutott kopott bundáján, és megállapodott kócos, szőke haján. Összeráncolta a homlokát, ahogy megállapította, hogy valószínűleg hónapok óta nem mosta meg.

– Miért jött Hyperboreába? – szegezte neki minden bevezető nélkül a kérdést, friss nyomtatványt téve az asztalára.

Arkának bőven volt ideje felkészülni a kérdésre. Biztos volt a válaszában, ezért azonnal kivágta:

– Azért jöttem Hyperboreába, mert ez az egyetlen város, ahol még engedélyezik a mágiát, én pedig szeretnék úgy élni, hogy szabadon használhassam a képességeimet, nem úgy, mint Napokában, ahol…

– Tehát Napokából származik? – szakította félbe a vámos.

– Igen – hazudta Arka.

– Pedig egyáltalán nem napokai a kiejtése.

Arkát váratlanul érte a megjegyzés, nem tudta, mit feleljen. Azért beszélt hyperboreaiul, mert az amazonok hyperboreaiul beszéltek. Pedig a népe több ezer mérföldre élt innen, és semmilyen kapcsolatot nem ápolt a varázsvárossal, legalábbis amennyire ő tudta. Mivel a harcosnőknek nem volt jó hírük, Arka nem szívesen említette volna, hogy közöttük nőtt fel. Tulajdon hazugsága csapdájába esve gyorsan kitalált egy magyarázatot.

– Apám hyperboreai, tőle tanultam a nyelvet. Azért is jöttem ide, mert meg akarom találni.

Ez csak félig volt hazugság. Tényleg hyperboreai volt az apja, de soha nem találkozott vele, még a születése előtt elhagyta az anyját. És tényleg meg akarta találni.

A vámos bizalmatlanul bólintott, és valamit feljegyzett a lapra.

– A mágiát említette – folytatta. – Milyennek értékelné a szintjét?

– Elég egyszerű dolgokat tudok csinálni – felelte óvatosan Arka. – Tüzet gyújtani, tárgyakat lebegtetni, ilyesmiket…

A határőrnő ismét jegyzetelt valamit.

– Miből kíván megélni Hyperboreában?

Arkának erre is megvolt a válasza.

– Napokában pitét árultam az utcán, itt is erre készülök.

A valóságban soha életében egyetlen pitét sem sütött, és fogalma sem volt róla, mivel fog pénzt keresni, de hatékony hazugság volt. A vámos bólintott, és feljegyzett még egy sort a lapjára.

– A következő kérdésekre igennel vagy nemmel feleljen. Tervezi, hogy Hyperboreába érve csatlakozik a szervezett bűnözéshez?

Arka értetlenkedve fogadta a kérdést.

– Nem.

– Tervezi, hogy eltulajdonítja mások tulajdonát, vagy illegális módon behatol másokhoz? – kérdezte a vámos, miután beikszelt egy négyzetet a lapon.

– Nem.

– Tervezi, hogy megmérgezi a város ivóvizét, vagy szabotálja valamelyik tornyot?

– Nem.

– Tervezi, hogy valamelyik elöljáró vagy maga a bazileusz életére tör?

– Nem.

– Amazon?

Arka zavarában nem felelt azonnal. Nyugtalanul állapította meg, hogy ez a kérdés is ugyanabba a kategóriába tartozik, mint az előbbiek, mintha a tény, hogy valaki amazon, elegendő lenne az elutasításhoz. A határőr felpillantott a lapról.

– Egyszerű rutinkérdés. Feleljen!

– Nem, nem vagyok amazon – jelentette ki Arka, és ez volt az igazság.

– Neve és kora? – kérdezte a vámos, miután kiikszelte az utolsó négyzetet is.

– Arka, tizenhárom év – vágta rá.

– Arka, tizenhárom év, szőke haj, szürkésbarna szem – foglalta össze jegyzetelve a vámos. – Elég fiatal ahhoz, hogy egyedül utazzon – jegyezte meg fel sem pillantva.

Arka nem tudta, mit mondhatna. Szívesen utazott volna társaságban, de a körülmények nem engedték. A vámos gyanakvó tekintete rá szegeződött, és egy pillanatig elidőzött rajta.

– Na jó, rendben – tette le a papírlapot. – A nyomtatványa kész. A belépés a városba egy hyperbe kerül, ahogy a hirdetményben olvashatta az ajtón. Természetesen ki tudja fizetni, igaz?

Arka érezte, hogy eltorzul az arca. A vámos biztosan az első pillanattól tudta, hogy nincs aranya. Csak szórakozásból tette fel neki a kérdéseket, hogy megcsillantsa előtte a bejutás reményét. Zavartan vakargatta a fejét, és azt dadogta:

– Nos, én éppen… mondjuk úgy, gondban vagyok…

Hirtelen lárma hallatszott a háta mögül. Törpike ugrott meg, felágaskodva menekült egy nagy hókupac elől, mely a vámház tetejéről csúszott le. Odakint az emberek nevetve figyelték a jelenetet. A határőrnő szigorúan csettintett a nyelvével.

– Szóval mi a gondja? – faggatta türelmetlenül.

Arka elővett a zsebéből három háromszögletű érmét, egy aranyat, egy ezüstöt és egy rezet, és megmutatta a vámosnak.

– Nem ismerem még az itteni pénzt, nem vagyok biztos benne, ez-e a hyper. Ez? – kérdezte, és ártatlanul odanyújtott egy nagy aranyat, melyre a bazileusz arcképét verték.

A vámos bizalmatlanul elvette az érmét, és egy kis mérlegre helyezte, hogy ellenőrizze az eredetiségét.

– Igen – ismerte el, és betette a hypert a ládikába. – Az ezüstérme a borion, a réz a salka. Egy hyper harminchat boriont ér, egy borion pedig tizenkét salkát.

Rányomta a lapra a város pecsétjét, a körmével összehajtotta, és a halom tetejére tette, a ládika alá.

– Hivatalosan bebocsátást nyert a városba. Ha mától egy éven belül megszegi a törvényt, minden további eljárás nélkül kiutasíthatják. Csak halállal büntethető cselekedetért állítják bíróság elé. Megértette?

– Igen – felelte Arka.

Egyetlen vágya volt csak: a lehető leghamarabb bejutni a városba, és valóra váltani a meleg ételről szőtt álmait. Visszatette zsebébe a megmaradt két érmét, és kilépett a vámházból. Odakint még mindig nevettek az emberek. Arka Törpikét szólította. A ló rögtön odaügetett, csak úgy lengett a farka.

– Sajnálom, öregem – veregette meg az oldalát a lány.

Ő csúsztatta le a havat a tetőről. Amíg a ló elterelte a határőrnő és az őrök figyelmét, a három érme a ládikából a zsebébe levitált, anélkül hogy bárki bármit is észrevett volna.

Volt valami káprázatos abban, hogy a város költségére lép be a városba. Erre gondolt, ahogy az őrök pillantásától kísérve diadalmas léptekkel besétált a hatalmas bronzkapun.

Ráadásul most már van elég pénze ahhoz is, hogy ételt vegyen magának.

2.

Isten hozott Hyperboreában!

Arka

Ahogy átszelte a falakat az első tornyoktól elválasztó tágas füves térséget, Arkát mellbe vágta a nyirkos meleg. Hyperboreában egyáltalán nem fújt szél, így mintha megdermedt volna a levegő. Arka a prémjeibe burkolózva úgy érezte, nagyon kilóg a környezetéből, ahogyan a pézsmatulkok is, melyeket a kereskedők elengedtek a réteken. Megszabadult a kesztyűjétől és csuklyás kabátjától, csak a felsőjét, rénszarvasbőr nadrágját és bélelt csizmáját hagyta magán.

Hóna alatt a kabátjával érte el a város szélét, és bámészkodva bevette magát az utcákba. A távolból Hyperborea tornyai magasnak és karcsúnak látszottak, mint a nádszálak, közelről azonban másképp festettek. Itt-ott trapéz formájú ablakokkal tarkítva, masszív kőóriásokként emelkedtek az ég felé, függő vízvezetékek és a háziasszonyok által kifeszített szárítókötelek kapcsolták össze. A geometriai ábrákkal díszített falakon függőleges fűszerkertek növekedtek. Arka hallotta, hogy két emelet magasságból egy asszony pöröl valakivel, kihajolva az ablakon:

– Átkozott madarak, már megint kiásták a szilfiont, ültethetem újra!

Ebben a pillanatban egy galambsereg húzott el a tornyok között egy liánfüggöny alatt, mely az egyik függő csatornából csüngött alá. Az asszony mérgesen nézte a röptüket, majd kizúdította az ablakon egy éjjeliedény tartalmát, mely nagy placcsanással landolt az egyik alsóbb vizesvályúban. A jelenet visszatérítette Arkát a valóságba: pisze orrával beleszagolt a környező szűk, sötét és legyekkel teli utcákba. Hyperborea és az arannyal kövezett utcák mítosza szertefoszlott. A város alja, melyet árnyékba borítottak a tornyok, mocskos volt: a sarkokban felhalmozódott a szemét, a csatornákban piszkosan, barnán keringett a víz. Gyerekek szedték a hulladékon tenyésző rózsaszín gombákat. Helyenként a hyperboreaiaknak a szemétből kellett kiásniuk magukat, hogy ki tudják nyitni az ajtajukat.

Arka az első útjába kerülő mozgóárustól árpát és zöldséges kenyeret vásárolt. Már csak tíz salkája maradt. Leült egy csatorna partjára, és befalta az ételét, miközben Törpike az árpát falatozta. Ahogy a végére ért, megnyalta minden ujját, és elégedett sóhajjal hátradőlt. Sosem élvezte még ennyire, hogy tele a hasa, mint most, négy nap koplalás után.

Legyek zümmögtek körülötte. Hanyatt feküdt a földön, és hosszan elnézte a tornyok fényben fürdő csúcsait, felettük a kupola tükröződő felületével. Fatörzs vastagságú liánok nőttek ki az árokból, és magasra futottak a tornyokon. Hány emeletesek lehetnek? Harminc, talán negyven? Feljebb a lekerekített falak színpompás festék alatt tűntek el. Minden párkányt, minden domborművet, minden ablakkeretet színes, geometrikus ábrák díszítettek. Az alsó emeleteken ellenben meghagyták a nyers követ, mely megfeketedett a boltokból kiáradó füsttől, vagy éppen penész lepte be. Egyértelműen látszott, hogy a módosabbak a felsőbb emeleteken élnek. A város vize, melyet egy elmés szerkezet pumpált felfelé, kristálytisztán érkezett a tornyok csúcsára, onnan folyt lefelé a felfüggesztett vízvezetékeken át egészen Hyperborea aljáig, ahová már bűzösen, zöldesen és szúnyoglárvákkal tele jutott el. Arka felkönyökölt. Egy tyúk felpuffadt teteme úszott el a csatornában. Egy egész város szennyvize folyt el mellette.

Hirtelen egy hatalmas, legalább három láb hosszú teknőst pillantott meg, hátán hordókkal. Zöldesbarna pikkelyes páncélját moha lepte be. Egy férfi ült rajta, és az állat fejére rögzített hám segítségével irányította. Arka meglepetten bámulta, ahogy a szokatlan járgány lassan elhalad előtte.

További teknősök követték. Különböző méretűek voltak, hol szebb, hol csúnyább páncéllal, jámboran, árut és embereket szállítva közlekedtek a csatornákban.

– Érnek még meglepetések – jelentette ki Arka Törpikének, aki nagy érdeklődéssel figyelte a hyperboreaiak vízi járműveit.

Arka megfogadta, hogy amint lesz rá elég pénze, hogy kibéreljen egyet, kipróbálja, milyen teknőst vezetni. Először azonban meg kell keresnie azt a pénzt. És meg kell találnia az apját, ha még él. És fejlődnie kell a mágiában.

Elbágyasztotta a meleg és a jóllakottság, nagyot ásítva felállt. Ahogy Törpikével a nyomában újra útnak indult, eszébe jutott, hogy össze is kapcsolhatja a három célját. Nem sokat tudott az apjáról azon kívül, hogy egykor Napokában élt, és hogy hyperboreai mágus. Ha megtalálja, megkérheti, hogy tanítsa varázslásra, és béreljen neki egy teknőst.

Arka annyira büszke volt a tervére, hogy el nem ismerte volna, hogy több buktatót is tartalmaz, kezdve azzal, hogy nem tudhatta, hogyan fogadja majd az apja, ha sikerül rátalálnia.

Léptei a csatornák kereszteződéséhez vezették, ahol egymást érték a teknősök, a közepére pedig sárgásan zubogott alá a víz. A vízesés húszlábnyi magasságból indult, egy függő vízvezetékből, mely két torony között ért véget, mintha félbemaradt volna az építése. Egy nagy csigaféleséget helyeztek a szélére, melyről vastag, olajos kötelekkel rögzített háló merült a vízbe.

Az egyik teknős a vezetője irányításával beszállt a laza hálóba. A liftkezelők beindították a csigákat, a kötelek megfeszültek, és az állat nagy hullámzás közepette felemelkedett. A csiga magától tekerte fel a köteleket, mintha mágia hajtaná – és bizonyára így is volt. Arka elkápráztatva figyelte, ahogy a hatalmas teknős felemelkedik a vízesés mellett, úszóival a semmi felett. Amikor felért, a csiga elfordult, és az állat a fenti csatornában találta magát, ahol már nem láthatott rá. Nem sokkal később újra felbukkant a háló egy másik teknőssel.

Arka a víz partján üldögélt, és figyelte, ahogy a testes jószágok felfelé és lefelé közlekednek, miközben Törpike a tornyok közötti kövek mentén kinőtt fűben legelészett. Összerezzent, amikor egy kocsis megállította előtte az állatát. Az ő teknősének kékre festették a páncélját.

– Fel akar menni a második szintre?

Arka megértette, hogy bérkocsissal áll szemben.

– Mi az a második szint?

A kocsis a légi csatornára mutatott.

– Az ott fönt. Aztán jön a harmadik szint, a negyedik…

– Egy mágust keresek – magyarázta Arka. – Hol laknak a mágusok?

– A mágusok? Mind fent, a hetediken.

Arka felpillantott a tornyok csúcsára, kétszáz láb magasba. Tehát az apja odafönt van. Levitációval csak három-négy lábnyit tud emelkedni, és ahhoz sem elég gyakorlott, hogy szárny karkötőjével repüljön fel ilyen magasra. Még úgy sem, ha több lépcsőben próbálkozik. Ujjai a zsebe mélyén lapuló érmékkel játszottak. Talán, ha eladja a szőrméit, ki tudja fizetni a teknősutazást.

– Mennyit kér egy útért a hetedikre?

– Minden emeletnyi út annyiba kerül, mint annak az emeletnek a sorszáma, amelyikre visz, tehát kettő meg három meg négy meg öt meg hat meg hét… Összesen huszonhét hyper.

Arkának elakadt a szava.

– Micsoda? Miféle város ez? Ez nem tisztességes!

– Plusz két borion a transzportért.

– Ez rablás!

A kocsis elmosolyodott.

– Ez itt Hyperborea, nem egy hegyi falu. Minden szintváltásnál fizetni kell, ez a szabály.

Arka mérgesen zsebébe mélyesztette a kezét, és a csatornára szegezte a szemét, melyben gusztustalan mocsok hömpölygött. Már nem lepte meg, milyen lepusztult a környék: csak a leggazdagabbak engedhetik meg maguknak, hogy a tornyok csúcsán éljenek.

– És hogy lehet hypert keresni?

Lastyanax

Lastyanax lerogyott egy lebegő székre. Tizedszer kutatta végig egykori mentora dolgozószobáját. Hatalmas volt a káosz. Palatesz nem volt a rend megszállottja, a szolgálóknak pedig megtiltotta, hogy belépjenek ide. Valójában Lastyanaxon kívül soha senkit nem engedett be.

A fiatalember végigfuttatta tekintetét a napfényes helyiségen, melynek falait festés díszítette. A bútorzatot öreg, iratokkal teli ládák alkották. Előző nap meglepve látta a kolumbáriumban, milyen szerény tömeg gyűlt össze Palatesz temetésére: néhány távoli rokon, a szolgálói és a miniszterek, akik kelletlenül búcsúztak kollégájuktól. Miután végighallgatta az elhunyt nagyságáról szóló szokásos banalitásokat, Lastyanax diszkréten elhagyta a nekropoliszt. Néhány miniszter, különösen az eparkosz az egész szertartás alatt ellenségesen méregette, mintha személyes sértésnek vennék, hogy jelentkezett a szintügyi posztra.

Lastyanax felmérte a rendbetételre váró irathalmokat. Hátha ott lapul a papírok között Palatesz halálának magyarázata. A misztográfus előtt úgy tett, mintha elhinné a szívroham feltételezését – meglehet, tényleg ez volt a halál oka –, de képtelen volt elhessegetni magától a gyilkosság gondolatát. Nem felejtette el az egyik bámészkodó megjegyzését Palatesz halálakor, a Magisztériumban: „Hallottam, hogy egy szolgáló azt mondta, félrenyelt ivás közben…” Méreg lett volna?

Egy tekercshalom tetején ott trónolt a porcelántyúk. Más körülmények között Lastyanax egyszerűen kidobott volna egy ennyire csúnya tárgyat, de a tisztelet visszatartotta – ez volt Palatesz utolsó gyűjteményének utolsó darabja. Megfogta, és oda se figyelve forgatni kezdte a szobrocskát.

Hirtelen reccsenésre rezzent össze. A tyúk kiesett a kezéből, és összetört. Lastyanax dühösen felpattant, és felrántotta a dolgozószoba ajtaját. Két öreg szolga, Auszto és Metanira próbálták megszabadítani a folyosót egy különlegesen zavaró gyűjteménytől: egy tucatnyi hatalmas, Napokából behozott cserépkályhától, melyek Hyperboreában teljességgel haszontalanok voltak, hiszen a kupola miatt nem volt szükség fűtésre. Az egyik kályha összetört. A szolgák annyira a munkájukba merültek, hogy észre sem vették Lastyanaxot. A fiú felsóhajtott, és becsukta az ajtót.

Néhány nappal korábban egy közjegyző kereste fel Palatesz végakaratával. Lastyanaxot meglepetésként érte, hogy a mentora minden vagyonát és tulajdonát rá hagyta… azzal a feltétellel, hogy megtartja alkalmazásában a szolgapárt. Pedig jól meglett volna nélkülük. A gondolat, hogy Palatesz annyira ragaszkodott hozzá, hogy az örökösévé tette, jobban megindította, mint bevallotta volna. Visszatekintve bűnösnek érezte magát mindazokért az alkalmakért, amikor átkozta az öregember kis mániáit.

Ugyanakkor a végrendelet egy eleme különös hatást gyakorolt rá: az aláírás dátuma. Palatesz a halála előtti este fogalmazta meg az iratot, mintha tudta volna, hogy meg vannak számlálva a napjai.

Lastyanax leguggolt, és összeszedte a tyúk darabkáit. Az égetettagyag-szilánkok között egy kis papírtekercset pillantott meg. Bizonyára Palatesz csúsztatta a szobor üreges belsejébe. Lastyanax meglepetten felvette, és kiterítette az intarziás asztalon. Egy árcímke volt, rajta az elképesztő összeggel, melyet Palatesz a szobrocskáért fizetett, valamint a származási helyével: ötven hyper, első szint. A mágus azonban néhány szót firkált a hátuljára:

…Csempészet… Themisszira… Miért kellett felgyújtani

az amazonok erdejét…?

Konkrét célból táplált paranoia, de ki táplálja…?

Lastyanax hevesen dobogó szívvel többször is elolvasta a jegyzetet. Mit csempészhetnek? Fogalma sem volt róla. Az erdőtűzről viszont hallott, két évvel azelőtt történt. Themisszira meglehetősen felesleges katonai akciója volt, mert – ahogy arra Palatesz rámutatott – az amazonok azonnal újra ellenőrzésük alá vonták a területet. A paranoia vajon a bazileusz örökös félelmére utalt, aki rettegett attól, hogy harcos asszonyok jelennek meg a város kapui előtt?

Lastyanax felvett egy nádtollat az asztalról, és a tintatartóba merítette. Egy perc gondolkodás után háromszöget rajzolt a mentora jegyzete mellé, és a csúcsaira ezeket írta: amazonok, Hyperborea, Themisszira.

Ebben a pillanatban kopogtak a dolgozószoba ajtaján. Lastyanax egy könyv alá rejtette a papírt, és ajtót nyitott. Auszto, az öreg, félig süket szolga volt az, aki meg-megdézsmálta a mézborkészleteket, és aki a személyes higiéniát olyan kedvtelésnek tekintette, melynek nem kívánt áldozni.

– Lastyanax mester, bocsásson meg, hogy zavarom – köpködte Auszto, aki hajlamos volt a nyáladzásra. – Kíván valamit enni? – Előrehajolt, hogy hallja a választ.

– Köszönöm, nem vagyok éhes – kiabálta Lastyanax.

Nyitva hagyta az ajtót, és várta a folytatást. Öt év alatt Auszto még soha nem kínálta étellel. Egyértelmű volt, hogy most is csak ürügy, hogy beszélhessen vele. A szolga egy darabig a műfogsorát rágcsálta, aztán elszánta magát:

– Olyan szomorú, ami Palatesz mesterrel történt. Igaz, hogy maga talált rá?

– Igen – bólintott Lastyanax.

– Nem hittem volna, hogy ilyen hamar itt hagy minket – rázta a fejét Auszto. – Biztosan felzaklatta a betörés.

– Betörés? – ismételte Lastyanax.

– Igen, majdnem egy dekáddal ezelőtt történt… pontosan kilenc napja. Metanira hallotta, hogy valaki éjjel behatol a mester dolgozószobájába, de mire kinyitottuk az ajtót, a betörő már eltűnt. A mester szerint szinte semmit nem vittek el, néhány iratát leszámítva, de azért mégis nagy megrázkódtatás volt számára.

– Iratokat? Miféle iratokat?

– Azt nem tudom, a mentora nem árulta el. Metanira sem tudja.

Lastyanax visszafordult, hogy megnézze a papírokkal teli ládákat. További információk nélkül nem valószínű, hogy meg tudja állapítani, melyik dossziék tűnhettek el.

– És a védőpecsétek? – fordult vissza Auszto felé.

– Menyétek? Nem is tudtam, hogy a mester menyéteket is gyűjtött, de nem lep meg, elnézve, mi mindent felhalmozott…

– A pecsétek! – ismételte meg Lastyanax hangosabban. – Nem riasztottak?

– Ja, a védőpecsétek… Nem, nem jeleztek.

Lastyanax a homlokát ráncolta. Ez egyre különösebb. Senki nem juthat át egy védőpecséten anélkül, hogy bekapcsolna. A mágusok az otthonuk minden ajtaját és ablakát ellátták velük. Elvben lehetetlen, hogy a tolvaj észrevétlenül hatoljon be.

– Nekem miért nem szólt erről Palatesz?

– Mit mond? – emelte egyik kezét a füléhez Auszto.

– Nekem miért nem mondta Palatesz? – üvöltötte Lastyanax.

– Ja, hogy miért nem szólt magának Palatesz mester… Talán nem akarta nyugtalanítani a vizsgája előtt.

– Köszönöm – felelte Lastyanax némi gondolkodás után. – Elmehet!

Szinte hallotta a szolga öreg csontjainak ropogását, ahogy meghajolt, és becsukta az ajtót. Lastyanax az ablakhoz lépett, és megvizsgálta a párkányra rajzolt védőpecsétet. Érintetlen volt. Elgondolkodva emelte tekintetét az ég felé, ahol gyors röptű fátyolmadarak cikáztak. Mint Hyperborea minden rangos elöljárójának, Palatesznek is egy teljes villája volt egy torony hetedik szintjén. Ide látszottak a Magisztérium aranykupolái. A narancsszín naplemente elmosódó fényei tükröződtek bennük. Nem is egy egész dekád múlva talán már ott lesz a többi miniszter között. Hány tizenkilenc éves mágus előtt nyílik ekkora lehetőség? Hihetetlen sebességgel lő ki a karrierje.

Ám ha Palateszt meggyilkolták, komoly kockázatot vállal azzal, hogy a helyére lép. Lastyanax úgy érezte, valakit nagyon zavarhatott, hogy a mentora érdeklődik az amazonok és Themisszira iránt. Valakit, aki habozás nélkül megölette Palateszt, és nem fog habozni vele szemben sem, ha ő is ugyanezt az utat követi.

A végére kell járnia a dolognak. Lastyanax a zsebébe rejtette a kis papírlapot, és határozottan kisietett a dolgozószobából.

Embron és Tétosz

Mint minden áldott nap, Embron és Tétosz unatkozott. Csak álltak Hermia íróasztala mögött, és órák óta nézték, ahogy a határőrnő terrorizálja a Hyperboreába érkezőket. Néha volt pár kisebb esemény, amikor egy bevándorló könyörögni kezdett Hermiának, vagy amikor valaki nekiugrott, hogy megfojtsa. Ilyenkor közbe kellett lépniük, bár gyakran legszívesebben maguk is megfojtották volna.

Hermia soha még csak a nevüket sem kérdezte meg, egyszerűen csak „fáknak” hívta őket, vagy amikor jó kedvében volt, „fenyőknek”, mert azt mondta, úgy festenek, mintha gyökeret eresztettek volna. Embron, a magasabbik volt a „nagy fa”, Tétosz, a zömökebb pedig a „vastag fa”.

Úgy tűnt, Hermia éppen remek hangulatban van. Nemcsak azért, mert öt óra alatt tizenöt utazótól tagadta meg a belépést, de ráadásul a dekád első napja is volt. Ilyenkor mindig meglátogatta Alkandresz. Az asszony még a szokásosnál is félelmetesebb precizitással rendezte el az iratokat, és a kacérság netovábbjaként élénkzöld színnel kihúzta a szemét is. A csábítás arzenálját egy sor méretes gyűrű egészítette ki hurkás ujjain.

Alkandresz azonban még nem érkezett meg. Embron és Tétosz a lázas pecsételésből kiérezte, hogy Hermia aggódik. Még azt is hagyta, hogy egy bevándorló harminchat borionnal fizesse ki az egy hypert, amit máskor sosem engedett. Az őrök összerezzentek, ahogy hirtelen izgalomtól remegő tokával hátrafordult feléjük.

– Vastag fenyő, mondd, hány óra van? – Miközben Tétosz pillantásával a klepszidrát kereste, az asszony metsző hangon hozzátette: – Húzzátok ki magatokat, úgy festetek, mint akik menten elalszanak!

Embron és Tétosz azonnal kiegyenesedett, és kissé eltartották maguktól a villámló lándzsát, hogy igazi őrhöz illő tartásba helyezkedjenek. Ebben a pillanatban egy atletikus test körvonalai rajzolódtak ki az ajtóban.

– Bocsáss meg, hogy ilyen későn jövök, Hermia, feltartottak.

A határőrnő beleremegett az örömbe.

– Alkandresz!

A megszólított a szája sarkában mosollyal lépett be, és beletúrt rövid hajába, hogy kirázza belőle a hópelyheket. Harminc év körüli férfi volt, úgy festett, akár egy tengeri útról visszatérő hajós, arcát barnára cserzette a nyílt víz, csinos szakálla serkent. Embron és Tétosz nem tudták, vajon tényleg tengerész-e, ahogyan azt sem, miért csípi ki magát Hermia a kedvéért, bár az egyértelműen látszott, hogy előnyös külseje szerepet játszhat ebben.

A határőrnő összerendezte zsíros haját, majd úgy tett, mintha a klepszidrára pillantana.

– Ó, meglep, hogy máris itt vagy, észre sem vettem, hogy elment az idő! – kacsintott kacéran a férfira. – Jó hírem van!

Alkandresz továbbra is mosolyogva levette szőrmekabátját, és Tétosz lándzsájára akasztotta. Leült Hermia asztalának szélére, kivett egy édességet a dobozból, melyet a határőrnő mindig a keze ügyében tartott (és amelyhez sem Embron, sem Tétosz nem mert nyúlni), és a cukorkát formás szájában megforgatva kijelentette:

– A tiéd vagyok, Hermia. Mesélj!

Olyan közel ült a határőrnőhöz, hogy az szinte meg is feledkezett a jó hírről. Hermia száját résnyire nyitva, sóváran bámulta a férfit. Embron és Tétosz pozíciót váltottak, és a torkukat köszörülték. Kezdett kínossá válni a jelenet.

Az asszony végre magához tért éber álmodozásából. Megrebegtette kifestett szemhéját, arcán diadalmas kifejezéssel elővett egy papírt az egyik fiókból, és hangosan olvasni kezdte:

– Arka, tizenhárom év, szőke haj, Napokából.

Alkandresz arcán rideg rángás futott át. Embron és Tétosz két hónapja végigkísérte, ahogy minden dekád első napján eljön, és megkérdezi Hermiát, beengedett-e egy szőke napokai kislányt. Elmondása szerint az unokahúgát keresi, akinek nyoma veszett azután, hogy elmenekült Napokából.

– Ezek szerint sikerült átkelnie a Rifeusz-hegységen – állapította meg Alkandresz. – Egészségesnek tűnt?

– Kicsit fáradtnak és soványnak, de összességében egészségesnek. Nem voltam biztos benne, hogy az unokahúgod, úgyhogy nem említettelek neki: remélem, nem haragszol.

– Ugyan, ugyan, hogyan haragudhatnék rád? – paskolta meg Alkandresz a határőrnő kezét. – Különben is, most, hogy Hyperboreában van, hamar meg fogom találni.

– Milyen érdekes a családod – jegyezte meg kényeskedve Hermia.

Alkandresz elmosolyodott.

– Nem is tudod, mennyire.

Ebben a pillanatban hangzavar támadt a vámház előtt. Hermia felsóhajtott, és a két őr felé fordult. Súlya alatt megreccsent a szék.

– Nézzetek ki az ablakon, és mondjátok el, mi folyik ott, fenyőfák!

Embron és Tétosz engedelmeskedtek.

– Az anya az, a két sovány gyerekkel – jelentette Tétosz. – Megpróbált fizetés nélkül bejutni.

– Már megint!

– Majd én megoldom, Hermia – lépett közbe Alkandresz.

Felállt, megveregette Tétosz vállát, és leakasztotta kabátját a lándzsájáról. Egyik zsebéből elővett három háromszögletű érmét, és a vámos ládikájába dobta, ahol kellemes csilingeléssel értek földet.

– Három hyper az anyáért és a kettő gyerekért – jelentette ki. Nagylelkűsége láttán kapzsi fény gyúlt a kövér asszonyság szerelmes szemében. – Így majd nem zavarnak többet, Hermia. Tekintsd ezt ajándéknak a segítségedért cserébe – tette hozzá Alkandresz, és vette a kabátját.

– Már mész is? – kérdezte Hermia leplezetlen csalódással. – Most, hogy tudod, megérkezett az unokahúgod, ugye azért meglátogatsz még?

– Hát persze, mi mást gondoltál? Legközelebb csakis a kedvedért jövök.

Embron és Tétosz látták, hogy kolléganőjük arcát széles mosoly ragyogja be, miközben Alkandresz fütyörészve elhagyja a helyiséget.

Természetesen soha többé nem látták.

Lastyanax

Lastyanax megmutatta gyűrűjét a liftkezelőnek. Hatodszorra is elégedettséggel töltötte el, hogy a férfi bólint, és szó nélkül beindítja a szerkezetet.

Míg lefelé ereszkedett az első szint csatornáihoz, azon tűnődött, nem jött-e el az ideje, hogy kibéküljön az apjával. Hiszen befejezte a tanulóéveit, igazolva ezzel az ambícióját, mely éket vert kettejük közé. Azután eszébe jutott az arckifejezése az utolsó találkozásukkor, és az ötlet ahogy jött, szerte is foszlott a gondolataiban.

Mint mindig, amikor leereszkedett az első szintre, Lastyanaxot mellbe vágta a keskeny utcák bűze. Hogyan lakhatott valaha itt? Annyira más volt a környezet, mint amihez szokott, hogy úgy érezte, mintha egy másik városba lépne. Lila tógájával és pecsétgyűrűjével már egyáltalán nem olvadt bele a tömegbe, mint egykor. És ez a legkevésbé sem volt ellenére.

– A nyugati negyed balzsamozójához, ugye? – kérdezte hátrafordulva a kocsisa.

Lastyanax bólintott. A csatornák partjáról figyelték az emberek. Ahogy a teknőse áthaladt egy híd alatt, hallotta, hogy egy koldus azt morogja:

– Már megint egy átkozott mágus. Ide zúdítják a szemetüket, és még fizethetjük az utazásaikat is.

Lastyanax igyekezett rendíthetetlennek látszani, de érezte, hogy elpirul. A privilégiumai, melyeknek az imént még úgy örült, hirtelen már nem tűntek annyira jogosnak. Eszébe jutott, mennyire haragudott gyerekként, amikor olyan előkelő teknőst látott, mint amilyenen ma ült. És a vágya is, hogy egy nap neki is joga legyen hozzá. Valójában nem különbözött annyira az első szint lakóitól. Csak az ambíció választotta el tőlük. A többiek beérték annyival, hogy rázzák az öklüket az ég felé, és a sorsot hibáztatják, amiért ilyen sanyarú körülmények közé születtek. Lastyanax kézbe vette a sorsát.

Mégis megfogadta magában, hogy ha tényleg szintügyi miniszter lesz belőle, felveti majd a Tanácsban az ingyenes utazás kérdését. Éppen ez volt a poszt lényege, azért hozták létre, hogy csillapítsa az alsóbb szintek egyenlőségi követeléseit.

Egy szemből sebesen érkező aranyflitteres teknős szakította ki gondolataiból. A kocsis félrehúzódott a csatornában, hogy kitérjenek előle. Az állat elrobogott, Lastyanax épp csak egy szőke fejet látott a hátán. Egy pillanattal később egy másik, sokkal kevésbé csillogó teknős száguldott el. Egy nő és három férfi küszködött a kantárral, hogy irányítsa az állatot.

– ARRA, MAMÓ! Befordul! – kiáltotta az egyik férfi.

Kikanyarodtak az egyik csatornába. Lastyanax értetlenül összenézett a kocsisával.

– Biztos valami klánvita – vonta meg a vállát a férfi. – Na, megérkeztünk.

Megálltak egy baljóslatú torony előtt, melynek kapuja a csatornáról nyílt. Cégér gyanánt egy koponya lógott a láncon. Őrült mosollyal nézte a világot, mint minden koponya. Néhány lépcsőfok vezetett fel a balzsamozó feketére festett ajtajához. Lastyanax felállt, felnyalábolta a tógája alját, és kiugrott a csúszós kövekre.

– Tegyen egy kört, és jöjjön vissza értem – utasította a kocsist. – Nem maradok sokáig.

Kelletlenül nyitott be a kapun, melyen egy emberi lábszárcsont szolgált kopogtatóul. Odabent a sötét folyosón még a kintinél is rettenetesebb bűz fogadta: rothadó hús, illatos balzsamok és sós pác keveréke. Lastyanax végigment a folyosón, egészen a mindössze egy olajlámpás megvilágította helyiségig. Odabent egy csontvázszerű alak serénykedett négy asztal körül, melyeken holttestek feküdtek. A csatorna penészes rothadása felkúszott a falakra, a polcok roskadoztak a nem túl bizalomgerjesztő dolgokkal teli üvegek alatt. A balzsamozó megfordult. Még rosszabb állapotban volt, mint a testek, melyekkel foglalkozott. A szemei mintha kiugrani készültek volna üregükből.

– Nocsak, egy élő ügyfél! – kiáltott fel a cégérével felérő mosollyal. – Ráadásul egy mágus – tette hozzá a lila tógára mutatva. – Méretet akar vetetni a koporsójához? Milyen fa tetszene? – Pislogott, ujjaival négyzetet formált, azon át nézte Lastyanaxot, mintha a méretét próbálná megbecsülni. – Fenyő, tölgy, szilfa, bükk? Mostanában nagy divat a szikomorfa, de én nem ajánlanám, átereszti a testnedveket…

– Nem koporsóméret-vételre jöttem – szakította félbe Lastyanax, és minden erejét összeszedve igyekezett megállni, hogy el ne hányja magát, és ne nézzen a holttestek felé. – Lastyanax a nevem, és szeretnék feltenni néhány kérdést egy közelmúltbeli… ügyfeléről.

A balzsamozó csalódottan visszafordult a holttestjeihez.

– Kár, amilyen kis soványka, szép áramvonalas koporsót csinálhattam volna, nagyon szépen festene benne a temetésén – jelentette ki, és beletúrt az egyik kliense beleibe.

„Sovány lennék?”, gondolta magában nyugtalanul Lastyanax. Igaz, az elmúlt hónapokban sokat nyúlt, és nem volt olyan izmos, mint Rodop, de azért ne túlozzunk. Talán komolyan el kellene kezdenie edzeni, most, hogy letette a záróvizsgáját…

Lastyanax összeszedte magát. Nem azért jött, hogy a megjelenéséről beszélgessen.

– Az ügyfél, akiről szó van, egy idős, meglehetősen testes mágus.

– Ó! – kiáltott fel a balzsamozó, és kezében egy béldarabbal kihúzta magát. – Igen, tudom, ki az. Gyönyörű koporsó volt, három könyök széles, fekete juharból, igaz?

– Pontosan – erősítette meg Lastyanax. – Nagyon szép munka volt. Amikor az ügyféllel… dolgozott, meg tudta állapítani a halál okát?

– Hm… – vakargatta az állát a balzsamozó, továbbra is kezében tartva a béldarabot. – Emlékszem, hogy láttam, hogy… Na várjon csak, megnézem.

Hosszú, kékes fonalként maga után húzva a belsőségeket, átszelte a helyiséget. Lastyanax érezte, hogy megtántorodik, megvetette lábát a talajon, és próbált valami kellemesebbre gondolni. Mondjuk Pyrrha illatára. A terem másik végébe érve a balzsamozó végre elengedte a belet, és kutatni kezdett egy hatalmas ládában.

– Szerencséje van, néhány napig mindig megőrzöm a zsigereket – magyarázta a ládába merülve. – Néha az elhunyt szülei elkérik emlékbe. Épp tegnap is jött egy család, elvitték a nagypapa urnáját. A nappalijukat akarták vele díszíteni… – Végre kiemelt egy nagy, címkével ellátott fekete urnát. – Meg is van! – kiáltotta diadalmasan. – Palatesz, a szintügyi miniszter agya, mája, veséi és szíve.

Felnyitotta a tetejét, és belenyúlt. Lastyanax azonnal elfordította a tekintetét, csak azt sajnálta, hogy a fülével nem tudja megtenni ugyanezt. Cuppogó hangok jutottak el hozzá. Most felcímkézett üvegedényekkel nézett szembe, melyek egy polcon sorakoztak. Rendellenesen fejlődött magzat, kóros lépkinövés, 3. számú lemurpróba… Lastyanax lehunyta a szemét, és minden erejével Pyrrha parfümjére gondolt. A fő összetevője bizonyosan a molühagyma. Erős, tartós, határozott illat. De van benne még valami, valami lágyabb. Talán jázmin…

– Nem vagyok gyógyító – szólalt meg a balzsamozó –, de a szakmámból adódóan elég jól meg tudom állapítani, mi hozza ide az ügyfeleimet. Ebben az esetben úgy gondolom, hogy a halál oka… hm, igen, valójában elég érdekes… heveny veseleállás… És bizonyára még néhány kisebb komplikáció.