FEKETE ISTVÁN

CSÍ

és más elbeszélések

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Az életműsorozatban
negyedik, felújított kiadás

Borítóterv:
HITKA VIKTÓRIA

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Fekete István jogutóda

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-152-7 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 1970, 2023

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Csí

Alkonyodó árnyakat hozott a nagy folyó. Mint bágyadt lepkék, csüngő vitorlákkal ringtak a lomha bárkák. A túlsó partról, a vályogkunyhók közül álmosan jajgató ének szállt a vizek fölé, és belehullt a halk locsogásba.

A papiruszerdők fölött gémek szálltak magasan, hol még nem járt a napsugár. Aztán a sötétedő nádasok magukhoz húzták a nagy, fehér madarakat.

Valahol fent a lilásra váló égen is mintha madarak kiáltottak volna, de látni nem lehetett semmit.

Az egyik bárka felcsavart vitorláján két fecske tollászkodott. Ők is felnéztek az alkonyba hulló égre, és talán láttak valamit, mert az egyik megszólalt:

– A Hideg Fény azóta sokszor megnőtt, Csí, indulnunk kellene. Nem Kele – a gólya – utazik ott fönn népével?

Csí hosszan nézett a kis pontok után, és azt mondta:

– Várunk még, mert a Hideg Fény most újul, és csak növekedésével jó útra kelni. Meg a szárnyad sincs még rendben. Tegnap is, ha nem vágok Karr elé – aki nem tudta, melyikünket fogjon meg –, elhurcolt volna valamelyik zátonyra, és most már szél hordaná meg a víz szép, fényes tolladat.

A kis fecskeasszonyt meghatotta a dicséret. Közelebb húzódott urához.

– Majdnem az életedbe került, hogy segítettél rajtam, mert aztán téged hajszolt a túlsó partig. Bátor vagy, Csí, nagyon…

A bárkához most egy csónak úszott, és egy barna bőrű ember kapaszkodott a fedélzetre. A hajó orrán lévő bódéba kiáltott valamit – amit a fecskék nem értettek –, s onnét előjött egy kis fekete asszony, karján gyermekével. A kicsi kitárta karjait apja felé, és nevetett.

– Látod, Csí, milyen kicsi ember! – kiáltott fel Vit. – Látod, még emberben is szebb az ilyen fióka. Vajon a mieink merre járnak? – szólt aztán, mert már rég látta fiait, akik szétszóródtak.

A kisgyerek most észrevette a csicsergő fecskéket, és feléjük mutatott. A barna emberke is odamutogatott, és hangosan beszélt fiának.

Vit megrebbent a vitorlán.

– Nem követ akar dobni? – kérdezte Csítől, mert rossz emlékei voltak. Szárnyán a seb még nem gyógyult be egészen.

– Nem – felelte Csí. – A kis embernek mutat bennünket.

Ekkor már a nagy folyó elsötétedett, álomra készülődött. Nagyokat sóhajtott, és ilyenkor a bárka lágyan hintázott. Vele ringott a fecskepár a vitorlán és az emberek is, kik bementek a bódéba, honnét nemsokára fehér füst szállt felfelé.

– A fészkükbe mentek? – kérdezte Vit. – Én nem építeném víz fölé. Mindig mozog, és ráesik az eső… – tette aztán hozzá.

A hullámok halk csobogással simogatták a hajó oldalát.

– A mi fészkünkön is van egy kis javítanivaló – szólt újból Vit, ki nem tudott aludni –, de azt hamar megtapasztjuk. Az ajtót szűkebbre kell venni, mert emlékszel, ugye, tavaly is milyen harc volt a Csuri-néppel. Ha nem férnek be: nem kell nekik. A vízen forgó kerék mellett ki szokott önteni a víz. Ott van a legjobb, ragadós fészeknek való. Onnét viszünk. Emlékszel, Csí? Ott találkoztunk először, mikor repülni tanultunk, és súroltuk a vizet a nagy melegben.

– Emlékszem – felelte Csí –, én ott születtem a víz mellett, te meg a csúcsos, nagy fészek hóna alatt, hol sok ember énekelni szokott, és azt ők úgy hívják: templom. A Meleg Fény azonban már lehullt a nagy vizekbe, Vit, aludni kell. Húzódjunk ide, hol sötétebb van, mert nemsokára Hú jár majd a sötétségben, és nagy szemével keresi a kint alvókat.

A két kis fecske közelebb tipegett az árbóc keresztrúdjához, és eltűnt alatta. Aztán csak a folyó beszélgetett magában halk loccsanásokkal, mert az éjszakának is törvényei vannak, és a nagy homokpusztákról elindult már az árnyékos szemű Csend.

Éjféltájon járhatott az idő, amikor Vit kis csőrével átnyúlt Csíhez.

– Hallod, Csí? Félek. Valami jön…

A barna arcú csend kiszaladt a partra, mert egy nagy hajó úszott lefelé a vízen, és sok fényes szeme belemeredett a hullámokba. A hajó dohogott, és zenés lármát szórt maga köré. A két kis fejecske összebújt.

– Költöző emberek úsznak a vízen – szólt Csí –, nem bántanak minket.

A hajó fehér éket vert az éjszakába. Fedélzetén zene szólt, és párok táncoltak. Az egyik zenész kürtjén megcsillant a fény, amint ide-oda hajladozott. A két kis fecske álmos bizalmatlansággal nézett a hajó után.

– Szegények – szólt Vit –, nem szabad nekik aludni. Az az ember lehet a vezetőjük, aki sárga csőrével integetett, és csúnyán kiabált. Ó, Csí, én nem szeretnék ember lenni! Mért éjjel költöznek, és másfelé, mint mi? Aztán világosságot csinálnak maguknak. Hiszen Hú így meglátja őket. Vagy Hú az embert nem bántja?

– Az ember erős – szólt Csí –, Hú fél tőle. Az embertől mindenki fél, mert csattogó botot hord magával, mellyel megöl bárkit, még csak közel se megy hozzá. Az emberrel nem harcol senki, csak az emberek harcolnak egymással. Apám mesélte, hogy a Négyfolyó országa határán – ahol mi születtünk –, sok költözéssel ezelőtt, verekedtek az emberek. Egymás felé csattogtatták botjaikat, és sok elpusztult ember maradt a földön. De ez már régen volt. Aludjunk, Vit.

A Nílus meghasított háta összegyógyult már, és a fény, melyben a hajó járt, csak akkorának látszott, mint egy csillag, mely közel hajolt a folyóhoz. Ilyen pedig sok volt, hát elveszett köztük.

Vit közelebb bújt urához. Ez már az a mély álom volt, amely hajnal előtt az embert is elfogja néha. Elült a szél is, csak a hajó ringott lágyan, mint egy nagy bölcső.

Az árbóc csúcsán ekkor halk koppanás hallatszott, melyet alig hallható suhogás előzött meg. Vit mélyen aludt, és Csí csőrével megérintette vállát, amiből világosan megértette, hogy veszedelem van, nem szabad aludni. Kis fecskeszemük aggodalmasan kerekre nyílt, és most már jól hallották a kapargálást az árbóc csúcsáról, honnét Hú leselkedett és topogott nagy körmű lábaival. Ólomlassú perceket hordott a Nílus.

Vit megérintette szárnyával Csít, s ez az érintés azt mondta: Csí, édes párom, nagyon félek…

– Nem láthat bennünket – szólt vissza Csí, ugyancsak szárnyával üzenve, mert a hangos beszéden kívül a fecskék mozdulataikkal is beszélgetnek.

Hú megsuhogtatta szárnyait az árbócon, és rémesen kiabálni kezdett. Ebből megtudták a fecskék, hogy Hú egyedül érzi magát. Összébb bújtak, ha elhallgatott, mert ilyenkor Hú megforgatta nagy fejét, és szemei zölden égve kutatták a hajó környékét.

Valahol messze egy másik bagoly felelgetett Húnak, de az kint a nádasban lehetett, mert hangja alig ért el a hajóig. Hú azonban jól hallotta, hogy mit üzen a másik, mert újra hangos kiáltozásba kezdett.

Ekkor halkan kinyílt a kis bódé ajtaja, és a barna ember – aki szintén haragudott Húra – egy darab fát dobott az önfeledten kiabáló bagoly felé. Az rémülten kapta el fejét a suhogó bot elől, és a másik pillanatban már elnyelte a sötétség. A bot csendes loccsanással hullt a vízbe.

A fecskék látták eltűnni Hút, hallották a bot suhogását, az ember mozgását, hát tudták, hogy az szabadította meg őket a bagoly rémes közelségétől.

Pedig a bagoly nem őket kereste. Hú a nagy rovarokat fogdosta össze, melyek a víz felett hangos zúgással szálltak, és a hajóra is csak azért szállt, mert azt hitte, Kíz, a patkány utálatos népéből talál egyet. A kis fecskék persze nem hitték ezt. Féltek Hútól, mert az öregektől azt hallották: félni kell tőle, pedig sose látott senki baglyot, mely fecskét fogott volna.

– Az ember jó – mozdult Csí. – Holnap, ha a kis embert megint egyedül hagyják, minden szúnyogot megfogunk, hogy az emberke békésen alhasson. Most már nem kell Hútól félni. Nem jön többé ide, mert fél az embertől. Nyugtalan éjszakánk volt. Nemsokára jön a nagy Meleg Fény, Vit, addig még aludjunk.

Valahol szél mozdult a papiruszmocsarak mélyén, és a nagy bugák mélyen meghajoltak, mint amikor király érkezik a nép közé. A szél aztán erőre kapott, és ködös derengést hozott a nagy vízre. A habok fodra fehérebben csillant, a hajóról lefolyt a sötétség, és ekkor, mint egy széles kiáltás, végigvágott az ébredő vízen aranyvesszőjével az első napsugár.

Csí eligazította egy-két rendetlen tollát, és kireppent a vitorla alól. Sodortatta magát a hajnali széllel a hajó körül, aztán visszaszállt Vit mellé, ki fájó szárnyát simogatta.

A nap ekkor már kiöntötte ezüstjét, aranyát mindenre, és a két kis fecske dalolva köszöntötte:

– Nagy Fényesség, légy áldott, hogy visszajöttél, és megfürödhetünk arcod ragyogásában. Nézz ránk és nemzetségünkre, mert csak addig élünk, amíg meleg, örök szemed rajtunk tartod.

Aztán kilendültek a víz fölé, hol termetes szúnyogokat hordott a szél, és reggelizni kezdtek.

Múltak a napok. Vit szárnya szépen gyógyult, és már csak egy kis szürke kopaszság mutatta, hol érte a kődarab. Repülése is tökéletes volt, csak hirtelen fordulásoknál szúrt még bele a fájdalom, amikor Karr elől kellett éles fordulókkal menekülni, vagy felette repülni és figyelmeztetni a többi fecskét a villás szárnyú sólyomra.

Karr, a kabasólyom ugyanis a fecskéknek egyetlen halálos ellensége. Röpte, mint a villám, mely elől alig van kitérés. Ha azonban a fecskék idejében észreveszik, fölé repülnek, és szidalmazva kísérik a gyilkost, amíg az meg nem unja a lármás hadat, és el nem tűnik valami erdőben.

Mostanában azonban ritkán űzte a fecskenépet. Úgy látszik, a nagy nádasokban könnyű prédát talált, mert nem nagyon törte magát a fecskék után.

Az esték is most már nyugodalmasabbak lettek. Hú nem mert a hajó körül ólálkodni, és Csí nem is bújt a vitorla alá, mert figyelte az esti hangokat és a Hideg Fényt, mely most már mint aranysarló bujkált a magasságban. Hiszen már elindultak volna, de Vit szárnyát nem találták elég erősnek a tengerhosszú útra. Sokáig várni azonban nem lehetett.

– A Hideg Fény erősödik – szólt egyik este Csí –, ha elég erősnek érzed magad, indulhatunk. Végigmegyünk a folyó mentén, s aztán átrepüljük a nagy vizet. Úgy látom, a fecskenép már megindult. Idejében otthon kell lennünk, mert hátha valaki elfoglalja fészkünket.

– Menjünk – mondta Vit, ki már az úton járt gondolatban, és kis szemei előtt sokszor megjelent a békés eresz alja, a takaros fészek, melyben sárga torkú fecskefiak várják az eleséget.

– Menjünk, Csí. A mi fiainknak is meg kell addig nőni, mint a többieknek, hiszen emlékszel, tavaly is a mieink voltak a legerősebbek. Elbírom már az utat.

Másnap már alig villant meg a nap első sugara, a kis fecskék felé kiáltották az ősi köszöntőt:

– Áldott Fény, kísérjen bennünket meleg szemed a hosszú úton! Tekints ránk, és tekints nemzetségünkre. Erősíts minket, hogy szárnyaink átrepítsenek a nagy vízen. Segíts minket! – kiáltották még egyszer, és körülrepülve a hajót, nekivágtak az útnak.

Jó széllel repültek, de nem magasan. Csí még nem akart csatlakozni a vonulókhoz, melyek felettük jártak, mert Vit szárnya még nem volt kipróbálva, és nagy szégyen az, ha valaki a csapatból kimarad.

Faluk, hajók, városok és emberek maradtak el alattuk.

– Nem fáradok – szólt Vit, amikor ura kérdőleg ránézett –, nem is érzem az utat.

Suhantak. Hol egészen a víz színén, hol kissé magasabban. Nagy szúnyograjok táncoltak a nádasok felett, melyekből megreggeliztek.

– Killi jön – szólt csendesen Csí, és a két fecske úgy tett, mintha észre sem venné Killit, a héját, amint fondorkodva oldalt közeledett, hogy hirtelen megrohanja őket.

A fecskék észrevétlenül gyorsítottak, bár Killi nem sok gondot okozott nekik, hiszen jól tudták, hogy Killi közönséges útonálló és fészekrabló gyilkos, de hozzájuk túlságosan lassú.

Nagy suhogással csapott közéjük, és jókorát markolt a levegőből, mert a fecskék könnyed villanással tértek ki előle.

Mire Killi megfordult, már messze jártak.

– Ez a potrohos zsivány azt hiszi, valami süldő csurival van dolga! – méltatlankodott Csí. – Láttad, Vit? Saját lábába markolt! Ostoba.

Felettük mindenütt fecskerajok mozogtak, melyeket hol elhagytak, hol pedig azok érték el őket, amint a szél az alsóknak vagy a felsőknek segített a repülésben.

– Talán csatlakozhatnánk a csapathoz? – kérdezte Vit, aki szerette a társaságot. Repültek egy darabot, mire Csí válaszolt:

– Amíg egyedül vagyunk, úgy megyünk és pihenünk, ahogy akarunk. A csapatnak törvényei vannak, és a nagy víz partjáig lehet, hogy egyszer sem tartanak pihenőt. A te szárnyadat, Vit, nem szabad erőltetni.

A felettük utazók lekiáltottak néha, hogy miért utaznak egyedül, de Csí nem válaszolt.

Majd eljön annak is az ideje. Nem lehet tudni, milyen veszedelmet rejt még az út, és a csapatot minden madárrabló könnyebben észreveszi, mint a magányos vándorokat.

Féltette feleségét. A hibátlan szárnyúak közt Karr mindig észreveszi a lassúbb mozgásút. Kihajtja a csapatból, s akkor elveszett.

A nap ekkor már a fejük felett járt. Csí elkanyarodott az egyik vitorlás felé, mely éppen olyan volt, mint amilyent elhagytak.

– Pihenjünk. A nagy víz partjára estére úgyis odaérünk.

Otthonosan helyezkedtek el a vitorla kis árnyékában. Vit ide-oda tipegett.

– Mi leszünk az utolsók – mondta. – A többiek addig minden fészket elfoglalnak.

– Inkább új fészket rakunk, mint hogy egyedül érjek a régibe – szólt aggodalmasan Csí.

Vit közelebb hajolt urához.

– Tudom, Csí, te nagyon jó vagy, de engem úgy húz valami a fészkem tájára, hogy el sem mondhatom. Én hallgatok rád… – Mozgatta sérült szárnyát. – Semmi baja. Nem érzem benne az utat.

Az árnyékkal odébb húzódtak, mert a nap is haladt. Aztán újra kiröppentek. Előttük fehér csónak úszott a vízen. Egy barna bőrű ember evezett, és egy fehér ruhás ember ült benne, puskával a kezében. Éppen útba estek.

– Nem bántanak? – kérdezte Vit.

– Nem. Az embernél ugyan csattanó bot van, de most a nádasokba mennek, hol a nagy fogú Tá tanyázik. Estefelé jön a vetésekről Gege népe, azokra villámlik az ember.

– Vigyázz, Vit! – sikoltotta a kis fecske, de ekkor már süvöltve vágott hozzájuk Karr. Csí felcsapott magasra, és most látszott csak, hogy Vit szárnya még nem tökéletes. Nem tudott fölfelé fordulni, hanem oldalt vágódott el, és lefelé zuhant, ami a legnagyobb hiba. Ami a sólyom alá került, az elveszett.

– Vit! Vit!… – kiabált Csí kétségbeesetten szárnyalva utánuk. – Fölfelé!… Fölfelé!…

Vit még egyszer kitért Karr elől, de látszott, hogy a következő rohamot már nem bírja. Ekkor értek a csónak fölé, mely megállt a vízen. A fehér ruhás ember felemelte a félelmetes botot, és amikor Karr megfordult a levegőben, hogy végezzen most már a kifulladt Vittel: nagyot csattant a bot.

A csattanás után sziszegett valami mellettük, és Karr mint kő, zuhant a vízbe.

Vit csodálkozott, hogy semmi baja, amikor már Karr rettenetes karmait várta, Csí pedig terelgette odébb asszonyát, ki egészen megzavarodott.

Ismét egy bárkára szálltak pihenni. Vit kívánta. Hallgattak.

– Ha nincs az ember a csónakban: elvesztél… úgy menekültél, mint egy fióka, melyet először üldöz ez a gyilkos – mondta Csí szemrehányóan.

– Ne haragudj, Csí! A szárnyammal van valami baj. Hiába feszítettem, nem vitt felfelé. És most fáj is… Csí… Csí… – sírt a kis fecskeasszony – félek az úttól.

Csí szomorúan pislogott. Nem tudott mondani semmit. Nem hajszolhatja bele feleségét a tengernyi útba, mely az egészséges szárnyakat is próbára teszi.

– Ne hagyjál el, Csí – sírdogált a kis fecske –, szép kis fiókákat neveltem, jó asszony voltam.

– Várjunk, míg a nagy víz partjára érünk, hol sok ember lakik. Talán addig rendbe jön a szárnyad. Nincs már messze.

Szomorúan repültek tovább. Lassan és nagyon vigyázva, mert most már Vit még Killi elől sem tudott volna menekülni, aki pedig csak közönséges útonálló volt.

Alkonyattal feltűnt a város. Aranypor lebegett felette, és zsongó lármája messze elhallatszott. A Níluson szaporodtak a bárkák, és egy nagy hajó is elúszott alattuk, sűrű füstöt dohogva magából.

És túl a városon, poron, füstön, lármán, feltűnt az örök víz: a tenger.

– Idecsillog már a nagy víz. Látod, Csí? Félek tőle, pedig valami úgy húz, úgy húz át rajta…

Már alattuk zsongott a város. Az egykedvűen lépkedő csacsikon csengők csilingeltek, a bazárok előtt tolongtak és kiabáltak az emberek, és a minaretek tövében félmeztelen koldusok üldögéltek.

– Csendesebb helyre menjünk, Csí – kérte Vit.

– Üljetek közénk! – kiáltottak idegen fecskék a sürgönydrótról. – Mi is holnap indulunk.

Csí nem válaszolt.

– Micsoda gőgös népek – néztek utánuk –, talán illene visszaszólni valamit…

– Úgy látom, az asszony nem egészséges. A szárnyát rosszul hordja – mondta egy idősebb fecske.

– A szárnyától még válaszolhatott volna. Neveletlenek. Ez az egész – csivitelt egy fecskeasszonyság. – Ugye, Cse – szólt az urához –, mi más nevelést kaptunk…

– Igen, igen – bólogatott Cse, és erősen törte a fejét, hogy ugyan felesége hol kaphatta azt a jobb nevelést. Aztán megsimogatta csőrével plasztronját, mert a fecskék maguk közt is állandóan frakkban járnak.

Csí ekkor már befordult egy árnyékos ligetbe, melynek közepén nagy, fehér ház állott egyedül. A pálmák alig rezdültek, és a város morajlása megtorpant a ligetben.

A nagy házon sok erkély volt. Az egyik erkély vasára telepedtek.

– Itt csend van – szólt Csí. – Hogy van a szárnyad?

– Ilyenkor nem fáj. Csak ha repülök… Különösen, ha fordulok. Nézd! – És felreppent. – Most! – kiáltotta, amikor éppen fordulóban volt.

– Nagy baj – szomorodott el Csí –, itt kell maradnod…

Halk szél mozdult a pálmák koronájában, s a csillogó kis fecskeszemek elhomályosodtak a szomorúságban. Tudták, hogy itt már segítség nincs. Törvény: törvény. Az egészségesnek: menni, fészket rakni, fiaikat nevelni, az elesettnek: gyógyulni vagy elpusztulni.

– Csí – rimánkodott Vit –, vígy magaddal! Ha belehullok a nagy vízbe, azt se bánom, de ha itt hagysz, lassan elszáradok…

– Vit, ne beszélj így! Tudod a törvényt. Itt kell maradnod. Nekem is nagy szomorúság ez. Tudod, óvtalak, szerettelek. És most is szeretlek. Nem válunk el örökre, és éppen azért nem szabad a nagy útnak nekivágnod, hogy újra találkozhassunk. Visszajövök, Vit. Mesélek majd neked, hogy mi van a Négyfolyó országában, és milyen volt a fészek…

– …és más lesz a párod… – sírt Vit.

– Az is törvény. Jól tudod. De most aludjunk. Hátha reggelig még gyógyul is a szárnyad, és mást gondolunk.

– Dehogy gyógyul – sóhajtott Vit –, holnap már egyedül alszom. Ki vigyáz rám? – És ura mellé bújt, aki csőrével simogatta.

A nagy ház ablakai kinyíltak, és sorra fények gyúltak bennük.

Vit álmosan, szomorúan érezte ura melegét. Az ő erkélyükön is kinyílt egy ablak. A kis fecskék beláttak a szobába. Egy fehér köpenyes és egy szomorú arcú ember állt az ágy mellett, melyben halovány asszony feküdt.

– Megint láza van, asszonyom – mondta a köpenyes, és megcsóválta a fejét.

– Mit mond az ember? – kérdezte Vit. – És az a másik milyen szomorú…

– Nem értettem – mondta Csí –, talán annak is itt kell hagyni a feleségét… Nagy szomorúság az!…

Aztán elaludtak. Vit meg-megrebbent álmában. Azt álmodta: egyedül van. Ilyenkor átnyúlt csőrével.

– Itt vagy, Csí?

– Itt vagyok…

Eljött a reggel. Amikor a Meleg Fény derengő karjával megkapaszkodott a földben, valahol túl a pusztákon, megszólalt Csí:

– Nekem indulnom kell, hogy estére átérjek a nagy vízen. Szomorú vagyok nagyon, sokat emlegetlek majd, és sietek vissza hozzád. Itt várj.

– Ó, Csí – sírt a kis fecske –, talán sose látlak. Kereslek majd mindenütt, sírok utánad, és éjjel ijedten felkiáltok, ha Hú ólálkodik a kint alvók után. És ha fiaid lesznek, mesélj majd nekik rólam, hiszen én lettem volna az anyjuk…

Nézte egymást a két kis fecske. Szemük szomorú volt, mint a lehanyatló nap.

Csí kitárta szárnyait, körülrepülte párját, és megsimogatta annak fejét. Aztán felsuhant a levegőbe, hol már megindultak a fecskék észak felé.

– Gondolj rám, és várj, édes Vit! – kiáltotta.

– Elkísérnélek… Csí… – imbolygott utána fájós szárnyával a kis fecskeasszony, de Csí ekkor már eltűnt a ködös messzeségben.

A város felébredt. Lármája morajlani kezdett. Vit csak repült céltalanul a tenger felé. A kikötőben leszállt egy árbócra, és nézte a pihegő, nagy vizet, mely elnyúlt a végtelenbe.

– Ó, Csí, de egyedül vagyok! – kiáltotta, és szomorúan összehúzta magát. Fent a levegőben csapat csapat után suhogott el felette.

– Mire vársz ott lent? Gyere velünk! – kiáltották a vándorok, de Vit csak a fejét rázta.

– Nem szabad…

A végtelen pusztákon felragyogott a nap. Jó útjuk lesz a költözőknek, és Csí, mire a Meleg Fény újra felbukik, már a fészek táján járhat – gondolta Vit, és visszarepült a város felé, mert nagyon fájt a szíve, ha a tengerre nézett.

A város felett Killi hajszolta a galambokat, és Vit sietett a csendes, nagy ház felé, mert vágyott a helyre, ahol utoljára aludtak Csível.

A pálmák levelei közt, mint sárga pengék, szúrtak át a kelő nap sugarai, és Vit megkereste Csí helyét, mert a korláton jól látszott Csí apró lábának nyoma.

„Nem imádkoztam még ma” – gondolta a kis fecske. Keletnek fordult.

– Nagy fényesség, légy áldott! – csicsergett Vit. – Nézz ránk, nézz nemzetségünkre, és segítsd a vándorlókat… – Elakadt. Csíre gondolt, aki messze repül már, és új asszonyt visz a fészekhez. – És segítsd Csít, örök fényesség, hogy visszajöhessen hozzám!

Ezt már sírva énekelte.

Csend volt a fehér ház körül. Vit szomorú dala behullt a nyitott ablakon, aztán kiröppent, és elhalt a pálmák között.

Az ágyban megmozdult az asszony, kinézett Vitre, és szemei tágra nyíltak boldogan.

– Istenem… fecskemadár… isten madárkája – és kinyújtotta a kezét –, üzenetet küldenék a kisfiamnak. Elviszed-e?

Vit topogott a korláton. Nem tudta, mi most a teendő. „Ó, Csí, de hiányzol! Mit mondhat? Nem bánt-e?”

Odabent az asszony megint megszólalt:

– Nézze csak! Nézze: fecskemadár! Olyan bánatosan csicsergett, arra ébredtem fel.

– Azám – nézett ki a szomorú férfi –, március van. Mennek hazafelé.

– Hát mi mikor megyünk? Most már odahaza is szép idő van.

– Mikor? – És a férfi az égre nézett. – Nem tudom. Majd ha az orvos engedi.

– Sosem enged. Tudom. Pedig odahaza meggyógyulnék… Itt… isten tudja, mi lesz velem.

Arcára pirosság futott, fakó tüzesség, és sírva nézett ki a fecskére.

– De jó neked, fecskemadár! – sóhajtotta.

– Ne izgassa magát – mondta a férfi. – Odahaza még hó van a vetéseken, hiszen megírták.

– Mire hazaérnénk, tavasz lenne. Szép, barkás tavasz. Menjünk, menjünk!

– Nem lehet. Tudja, hogy nem lehet.

Az asszony sírva nézett Vitre, ura pedig elfordult az ablaktól.

„Valami bajt csináltam – gondolta a kis fecske –, sírnak. Ó, de ostoba vagyok! – És elröppent a korlátról, nehogy újabb szomorúságot okozzon. – Itt kell maradnom, amíg Csí visszajön, hát körülnézek egy kicsit a nagy ház táján. Jobb alvóhelyet is kell keresnem, mert Hú így könnyen rám talál.”

A ház már felébredt. Az erkélyen mindenütt halovány emberek feküdtek, de nem törődtek Vittel, ki itt is, ott is leszállt a korlátra, és hely után nézelődött.

„Ezek nem ismernek – gondolta Vit. – Lám, a kedves asszonyka másként nézett rám. Vajon honnan ismer?”

Hátul a konyháknál nagy ijedelem várta. Amint elsurrant a fal mellett, honnét nagy legyeket kapott el, egyszer csak egy kánya csapott hozzá, aki a konyha körül leselkedett a kidobált húsdarabokra. A kánya nem üldözte. Visszalendült társához, aki a csatornán üldögélt.

– Csupa csont és bőr volt – mentegetődzött –, mit kezdjek vele?

Vit elhatározta, hogy többet nem megy a konyhák felé. A kányák onnét nem mozdulnak, mert mindig éhesek, és várják a kidobált húst.

Körülröpülte az épületet, és újra leszállt alvóhelyükön. Nézte a csatorna alját. A párkány alatt hiányzott egy tégla.

– Ó, hogy ezt eddig nem vettem észre! – kiáltott. És mindjárt felreppent a barátságos kis helyre. – Jobbat álmomban sem láttam. – Éppen befért. Kicsi volt a hely, de Vit egyedül volt. Özvegy…

Eltelt az első nap. Elegendő légy volt a ház körül, élelemre nem volt gondja. Napközben többször megpihent a korláton, melynek erkélyén kint feküdt a kedves asszony. Aludt.

Vit elnézte sápadt arcát. „Olyan ismerős” – gondolta.

Amikor a Meleg Fény lehullt a tengerbe, Csíre gondolt, és elénekelte esti imáját.

– Látod-e a vándorokat, Örök Fény, és látod-e Csít? – kérdezte.

Az asszony felébredt. Átlátszó kezei megmozdultak a takarón, és mosolygott.

– Te vagy itt, kis fecskemadár? Mért nem repülsz a többiekkel a tavasz felé, szép Magyarországba? Beteg vagy?

Vit elhallgatott. Nem félt már az asszonytól, de nem értette.

„Szólni kell hozzá” – gondolta, mert most már biztos volt benne, hogy az asszony hozzá beszélt.

– Én itt maradtam… – kezdte bátortalanul – de Csí elment…

– Énekelj! Énekelj, kis madaram! Ki tudja, hallgatlak-e benneteket odahaza?

– Érted, amit mondok? – örvendezett Vit. – Én nem értelek téged. Csak úgy gondolom, hogy Csíről kérded… El kellett mennie egyedül, mert nekem beteg a szárnyam. A szárnyam… – magyarázta, és kinyújtotta kis szárnyát, melyen jól látszott a forradás.

Az asszony lehunyta a szemét.

– Istenem, mintha hozzám beszélne… – Még mondani akart valamit, de fehér köpenyes emberek jöttek, felemelték ágyastul, mint a pelyhet, bevitték.

„Talán a szárnya beteg neki is” – gondolta Vit, és felröppent új alvóhelyére.

Másnap nem látta az asszonyt. Ismerkedett a ház tájékával, de a konyhát messze elkerülte, mert ott ültek a csatornán a kányák, és éhes szemmel várták az ennivalót.

Szárnya könnyebben fordult már, de azért óvatosan repkedett, mert nem volt szükség gyors nyilallásokra. A falon a kövér legyek sütkéreztek, melyeket felvert és elkapott.

– Csak Csí lenne itt! – sóhajtott.

Délután a korláton tollászkodott, és várta, hogy az asszony kijöjjön, amikor megszólalt a feje felett valaki:

– Te is itt maradtál?

A csatornán egy idegen fecske üldögélt.

– Itt – mondta bizalmatlanul –, megdobták a szárnyamat, és Csí, az uram, nem engedett a hosszú útra. De visszajön.

– Engem meg Karr kínzott meg. Megmenekültem, de a röpülésem még lassú. Csak a feleségem ment át a nagy vízen. És most szomorú vagyok.

Vit tovább tollászkodott.

– Meglátogatlak majd néha, és beszélgetünk. Olyan rossz egyedül várni. – És elrepült.

„Szegény – gondolta Vit –, ez is szomorú. Kedves hangja van. Úgy látszik, szerette asszonyát” – és nem bánta volna, ha a másik marad még, mert nagyon egyedül érezte magát, bár úgy gondolta, Csí haragudna érte…