Harmat
Budapest, 2026

Text by Marsh Moyle. Original edition published in English under the title Rumours of a Better Country by Inter-Varsity Press, SPCK Group, Studio 101, The Record Hall, 16-16A Baldwins Gardens, London, EC1N 7RJ, England.

This edition copyright © Marsh Moyle 2023

Hungarian edition © Harmat Kiadó, 2025

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

Ha másképp nem jeleztük, a bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat revideált új fordítású Bibliájából vettük (RÚF, 2014).

Fordította: Szabadi István

Borítóterv: Julo Nagy, Calder Design Community

ISBN 978 963 288 909 2

Az Angyalnak,
aki végigtusakodja az éjszakát,

és

Tuulának, a bölcs asszonynak,

aki szeretettel és kegyelemmel

gondozza a sebet.

Jótanács az olvasónak

Ez a könyv kávé hatása alatt született.

A legelőnyösebb, ha lassan olvassuk,

elmélkedve,

majd átbeszéljük a barátainkkal,

amilyen ital mellett csak szeretnénk.

A gyorsolvasást nem ajánlom.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Előszó

1. Meghívás a Már, De Még Nem Kávézóba

2. Hogyan kutattam jobb haza után?

3. Ki a szolgaság házából: A szabadság útja

4. Első ige: A meghívás

Kávészünet – Átmenetek

5. Második ige: Mit látsz? Kép és képzelet

6. Harmadik ige: Mi a neved?

Kávészünet – Valóság

7. Negyedik ige: Nyugtalanságaink – Hogyan pihenhetünk meg?

8. Ötödik ige: Számvetés a múlttal

Kávészünet – Erő

9. Hatodik ige: Élet vagy halál

Kávészünet – Kiégés

10. Hetedik ige: A szeretet lehetőségei és nehézségei

11. Nyolcadik ige: Tulajdon és nagylelkűség

12. Kilencedik ige: Valóság vagy káprázat?

13. Tizedik ige: Irigység Uralni vagy leuralni?

14. A szívünkbe írva: A szeretet útja

Jegyzetek

Ajánlott irodalom

Köszönetnyilvánítás

Ezek a gondolatok több mint harminc éven át formálódtak bennem. Az egész egyetlen maggal kezdődött, amely 1983-ban, egy egyhetes hollandiai kutatás során vert gyökeret bennem. David Gooding arra emlékeztette hallgatóit, hogy amikor Dávid király azt írja az első zsoltárban, „Boldog ember az, aki… az Úr törvényében gyönyörködik, és az ő törvényéről elmélkedik éjjel-nappal”, akkor a Dekalógusra utal. Mivel krónikus álmatlanságban szenvedtem, úgy döntöttem, egy kis időt én is rászánhatok. Azokon az éjszakákon lassan felderengett előttem a Tíz Ige roppant léptéke és következményei, Isten jósága és szeretete pedig elvont fogalomból valósággá lett.

Valószínűleg egy orosz vonaton történt, hogy Marc és Kara LiVecche segítségével kidolgoztuk a Már, De Még Nem Kávézót, amihez Miro Jurik is sok hasznos gondolattal hozzájárult. Ellis Potter több kávézónkban is felszolgált, a gondolatai mindenütt visszaköszönnek a könyvben. Az első előadások a szlovákiai SEN hallgatói előtt hangzottak el. Sarah Liechty számtalanszor vezette a kávézót, és megszervezte az angliai L’Abri-közösségben – akikkel sokszor együttműködtünk már, mióta eljöttünk Közép-Európából – elmondott előadásaim lejegyzését.

Köszönetet mondok a korábbi és jelenlegi munkatársaknak, különösen Josue és Lili Reichownak, akik számos fejezetet elolvastak velem, és őszinte visszajelzést adtak. Artur és Mika Metz, valamint Thorsten Marbach az egész szövegen átrágták magukat, és a L’Abri hallgatóinak nagy, változó olvasócsoportja (különösen Leland Taylor) is segített újragondolni a különböző verziókat. Wendy Houston, Brian Corns, Zdravko Voynov, Barry Seagren, Linda Procter, Fliss Mackenzie, John Webber, Jessamin Birdsall-Saunders és Richard Emmens mind olvastak különféle vázlatokat, és kritikai megjegyzéseikkel hozzájárultak a munkához. Köszönöm Howard és Roberta Ahmansonnak, hogy összeismertettek Andrew Frisardival, aki szerkesztőként utat mutatott, ha elakadtam az ötlet és a leírt szöveg között. Köszönöm Jesse Vothnak, hogy fáradhatatlanul elmetszette vagy összekötötte a túlságosan szétszálazódó gondolatokat. Irodalomkedvelő unokahúgomnak, Ginny Mašinovićnak köszönhetem, hogy a kávézóban nem angolszász, középosztálybeli vendégek ülnek. Adrian Petrice, a romániai Graduate Impact munkatársának támogatása is sokat jelentett, remek hetet töltöttem el vele és Liviu Mocannal Kolozsváron. Köszönöm Vee San Cheong tisztánlátását, remek kérdéseit és nyelvtantudását, valamint Caleb Woodbridge szerkesztői bölcsességét.

Leicestershire-i barátaink 1983 óta hűségesen gondoskodnak rólunk. Adrian és Marilyn Parkinson, Brian és Molly Beardsworth, valamint megannyi barátunk: köszönöm a bizalmatokat. Némiképp frissebb hálaokként mondok köszönetet Phillip és Christa Johnstonnak és sok-sok barátunknak Greathamben és Petersfieldben, akik lelkesen és türelmesen vártak a fogantatástól a születésig: Richard és Pat Evans, Tom és Lizzie Smiley, John és Claire Kirby, Ken és Boopie Cope, Mark és Sue Harvey, Pat és Mimi Baines, Tricia Porter, Jim Smith, Richard és Jane Winter, akiknek a kertjében a nyugalom napját idéző pillanatokra találtam. Velük gyűlünk össze megpihenni és örülni, ha otthon járunk. Köszönöm mérhetetlen bátorításotokat!

Andrew Fellows, Brian Jose és Tim Oglesby az elszámoltathatóság forrása számomra, hiszen ők kérték, hogy írjam meg ezt a könyvet, kedves feleségeik, Helen, Audrey és Judi pedig engedik, hogy időt szánjanak rám. Herb és Terry Schlossbergnek a támogatást és a követendő példát köszönöm, örülök, hogy gazdagodhattam bölcsességük által. Köszönöm, Robert Mullins, a rendszeres e-mailváltásainkat! Hálás vagyok Julo Nagynak, amiért bécsi utunkon megtanított műalkotásokat értelmezni. Köszönöm Liviu Mocan szobrát és a sokórányi elmélkedést, amely azóta is nagy hasznomra van. Lauri, Owen, Ira és Anna: az évek során megannyi kiváló beszélgetés lezajlott köztünk.

Vizuálisan, nem hagyományos logikát követve gondolkozom; nehéz a képeket szöveggé alakítani. Reggelente írok, mert a fejem délre megtelik az élet zajával, a világos, lineáris gondolkodás pedig lehetetlenné válik. Tuula kávéval és néhány bátorító szóval indítja a reggelünket. Ő jórészt gyakorolja is, amit leírok; ebben jó csapat vagyunk.

Előszó

Az 1980-as évek elején, amikor a vasfüggönyről1 azt hitték, örökké Európa része marad, épp Csehszlovákiában jártam, hogy azokkal találkozzam, akik az országba becsempészett könyveket terjesztették.

Egy téli estén az egyik barátommal beültünk egy sörözőbe. Tömve volt, de az utolsó asztalnál találtunk helyet. Nem sokkal később megjelent három férfi – inkább közel-keletieknek tűntek, mint cseheknek –, és elfoglalták a megmaradt székeket. Amíg a pincér kihozta a sört, bemutatkoztunk. Palesztinából jöttek, a Palesztinai Felszabadítási Szervezet küldte tanulni őket Csehszlovákiába. Akkoriban Nyugaton a PFSZ-re terrorszervezetként tekintettünk, el tudtuk hát képzelni, milyen képzésben részesülhetnek. Most már úgy gondolom, valószínűleg könyvelőnek vagy várostervezőnek készültek. A sörözőt megülő cigarettafüst a hóeséssel vetekedett sűrűségben, amelyet a verejtékező ablaküvegen keresztül figyeltünk.

A beszélgetésbe belemelegedve megkérdeztem tőlük, mit remélnek Palesztina felszabadításától. A lelkesedésük rám is átragadt. Szívesen meséltek álmaikról: önrendelkezés, saját állam, személyes felelősség, a gondolat és cselekvés szabadsága. Enyhe iróniával gondoltam arra, hogy a vágyott szabadságok egy részét a tanulmányaiknak otthont adó ország is megtagadja polgáraitól, de egyetértettünk velük. Ugyanezt kívántuk Csehszlovákiában élő barátainknak is, bár ezt nem hangoztattuk.

A diákokat hallgatva egy kérdés fogalmazódott meg bennem:

– Szép álom, és remélem, megvalósul – mondtam –, de vajon elég nagyot álmodtok?

Döbbenten hallgattak: mi lehetne fontosabb annál, amit leírtak? Megkérdezték, mire gondolok.

– Ha teljesül az álmotok, és remélem, úgy lesz, mitől lesz más a ti országotok, mint a szomszédai? Az emberek jobban bíznak majd egymásban, vagy gyanakodóak lesznek? Egy maroknyi hatalmasság ural majd mindenki mást? A külső elnyomás alól felszabadultok ugyan, de az egyetemes emberi küzdelmek alól nem. Lesz gyilkosság, lopás, korrupció. Az én hazámban sok tekintetben megvalósul az általatok vágyott szabadság, én mégis jobb hazát keresek.

Telt az idő, a sörözőben egyre erősödött a nevetés és beszélgetés zaja. Egy darabig arról elmélkedtünk, milyen egy jó ország, majd áttértünk egyéb témákra, és végül kiléptünk a hóesésbe.2

Vajon létezik ez a „jobb haza”?

Cinikus voltam. A zabolátlan utópisztikus álmodozás totalitarianizmushoz vezet. Vigyázni kell az idealisták türelmetlenségével, mert az ideálisnál nem adják alább, és az emberiség megmentése közben nem marad idejük az emberre. Vajon nem a romantikus idealizmus szakította szét a világot a 20. században? Hitler, Lenin és Sztálin egyaránt földi paradicsomot épített, nem igaz? Mao Ce-tung, a Kínai Kommunista Párt első elnöke mondta: „Minden politikai hatalom forrása a puskacső.”3 Az igazán „jobb haza” mindenkinek jobb kell hogy legyen.

De vajon honnan tudjuk, mitől jó egy ország? Hogyan élhetünk együtt jól?

Mi kell ahhoz, hogy egyedi, egymással mégis együttműködő emberek virágzó közössége épülhessen, ahol bizalom uralkodik, a különbözőség nem fenyegetés, a hatalommal nem él vissza senki? Hogyan érezhetnénk eléggé biztonságban magunkat ahhoz, hogy kitárulkozhassunk, és mély, érdemi kapcsolatokat építhessünk?

Korunk nagy kérdései.

Az erkölcsi felháborodás és ítélkezés idejét éljük, és valóban van min felháborodni. Nem tragikus talán, hogy a vállalatokat szabályozni kell a modern kori rabszolgaság megakadályozására, vagy hogy a nők éjjel félnek kilépni az utcára? Az emberek egymás „eltörléséről” (cancelling) beszélnek, hogy felállhasson a bal-, avagy jobboldal új morális rendje. Nemzedékek óta nem volt ilyen megosztott a világ. Nap mint nap halljuk, hogy egyesek elzárkóznak a nyilvános párbeszédtől, mások a barátaikkal sem hajlandók őszintén beszélgetni, mert attól félnek, átlépik a bezárkózó elméket elválasztó láthatatlan határt. Adatainkat techóriások monopolizálják, cserébe korábban elképzelhetetlen kényelmet kínálnak, közben azonban befolyásolják a véleményünket, és ellenséges szekértáborokká töredezünk. A közbeszédben a félelem lép a bizalom helyére, ami nem sok jót ígér a társadalomra nézve. Meg kell hát kérdeznünk: vajon az új erkölcsi álom jobb hazát teremt?

Egész „hazában” gondolkodni talán túl nagy falat, elég lehet, ha kávéházakban, sörözőkben ülő, mecsetbe vagy templomba járó közösséget képzelünk magunk elé, vagy egyszerűen a saját vacsoraasztalunkat. Kérdezzük meg: vajon mi az alapja egy jobb közösségnek?

Erkölcsi képzeletünk az a képesség, hogy termékeny alternatívákat vázoljunk fel a jelen valóságra. Az én képzeletem abban a cseh sörözőben éledt fel, és azóta is töretlenül sóvárgok a jobb haza, a virágzó közösség után.

Olyan korban élünk, amely ismét határozottan követeli az igazságot, tegyük fel hát a kérdést, amelyet palesztin barátaimnak is feltettem: elég nagyot álmodunk?

Könyvem a bizalom és a megbízhatóság kereséséről szól, arról, mi a jó jelentése és jelentősége. Nem moralizálásról, hanem a szeretet lehetőségeiről és kudarcairól. Célja, hogy beindítsa az olvasó erkölcsi képzeletét, hogy miben állnak a jó élet lehetőségei, és a jobb haza utáni kutatásra bátorítsa.

Hadd hívjam most meg az olvasót egy kávézóba valahol Közép-Európában, hogy egy jó kávé mellett, baráti körben vitassuk meg e gondolatokat!

A kávézó gyakran nyitva állt, számos kultúrában és kontinensen is. Közel harminc éve hallgatom ott az embereket, akiknek egész más az élete és mások a kilátásaik, mégis újra és újra meglepődöm, hogy kultúrától, bőrszíntől, társadalmi helyzettől, vallástól függetlenül mennyire hasonlóan beszélnek arról, milyen bánásmódot várnának el, és milyen az a jobb haza, amire vágyakoznak. Úgy vélem, ennek az az oka, hogy mindenekelőtt emberek vagyunk, és egyformán sóvárgunk a bizalommal teljes otthon és társadalom után.

Foglaljunk hát helyet a Már, De Még Nem Kávézóban!

1
Meghívás a Már, De Még Nem Kávézóba

Üdvözlöm az olvasót a Már, De Még Nem Kávézóban! Az eredeti tulajdonos – végzettségét tekintve filozófus – Létezés és Keletkezés Kávézónak nevezte, papíron még mindig így hívják, de valamikor réges-régen egy törzsvendég Már, De Még Nem Kávézóként hivatkozott rá, és rajta ragadt a név.

Én vagyok az ajtónálló és a jegyszedő, mivel különleges eseményt tartunk, nem hétköznapi este van.

Sok boldog órát töltöttem Közép-Európa kávéházaiban: olvastam, figyeltem, töprengtem. Bécsben, ahol a kávéért néha igen borsos árat kérnek, úgy mondják, az ember nem a kávéért fizet, hanem az asztalt bérli. Érthető hát, milyen váradalmakkal érkeznek a vendégek. A kávézó itallapja különböző elképzeléseket kínál, amelyek lángra lobbantják képzeletünket, miközben a városunkról gondolkodunk. Az esti alkalmak mindig serkentően hatnak a vendégekre.

Az ajtó mellett fogas áll. Szabad a kabátját?

Odakint szeles az idő, a nagy üvegablakon lecsorog az eső. Örülök, hogy eljött, kedves olvasó! Remélem, ilyen időben hamar idetalált.

A főtér nedves macskakövén utcalámpák fénye tükröződik. A kávézóval szemben fiatal pár húzódik be egy bolt bejárata alá. Idebent a tíz kerek asztalon gyertya és virág, körülöttük öt-öt nádfonatú szék. Foglaljon helyet, ismerkedjen össze az asztaltársasággal! Érezze át a beszélgetés, nevetés moraját, miközben az esti programot várja!

Lágy zene szól, a jelenlévők arcát gyertyák világítják meg, melyek fényét korábbi nemzedékek ízlését idéző, díszes tükör veri vissza. A falakon a várost ábrázoló régi képeken szépiaszínbe öltözött alakok sietnek rég feledésbe merült dolguk után. Egy állványon újságok sorakoznak, a mindennapok hírei, emberemlékezet óta.

A kávézó régi, asztalai kopottak. Azóta működik, mióta az ember ismeri a kávét. Végignézte, ahogy az automobil átveszi a lovas kocsi helyét, a sár, a trágya, a savas-csípős lóhúgy szagát pedig a benzingőz és a kátrány. Látta háborúba vonulni a férfiakat, figyelte, ahogy az infláció miatt a kávé elérhetetlenül megdrágul. Annak idején a vendégek hírolvasás közben el-elbeszélgettek, manapság viszont inkább zsebbálványukba feledkeznek bele, habár ma estére kikapcsolták, és a pulton hagyták egy kosárban.

A terem közepén, egy alacsony, kerek asztalon szobor áll, mellette cédula: „A meghívás”. Tíz 25 centiméter magas bronzoszlop egymástól 2,5 centire kört formáz egy zöld, fél méter átmérőjű márványtalapzaton. Külső részük éles, mint valamilyen furcsa hal háta. Sebhelyes, zöld, hideg és nyers. Belül mind kerek, sima, mint az ujjunk, és visszaveri a gyertyafényt. Kevesen figyelnek fel a műalkotásra, bár van, aki megáll, szemügyre veszi.

A pincérek ételt-italt szolgálnak fel. A kávézó pincészete igen híres, a török szakácsot pedig a bőséges porcióiról ismerik. Az asztalok körül a vendégek először tétováznak, majd csevegni kezdenek hétköznapi témákról, és a nap terhét lerázva elengedik magukat.

A főpincér megkocogtat egy poharat. Alacsony, kövérkés férfi, hosszú, ősz haját a tarkóján összefogva hordja. Régi vágású úriember, szmokingkabátot visel. A jelenlévők ránéznek, figyelnek.

– Jó estét kívánok! A nevem Marco. Örömünkre szolgál, hogy nálunk töltik az estét. – Meggyújt egy apró gyertyát, és a szobor közepére állítja, miközben a fények elhalványulnak, a többi gyertyát elfújják. Amikor egészen besötétedik, Marco folytatja. – Kérem, nézzék meg ezt a szobrot!

Úgy is teszünk. Némán, várakozással figyelünk, s a szemünk lassan hozzászokik a félhomályhoz.

A gyertyaláng megrebben. A bronzoszlopok óriási árnyakat vetnek a falakra és a mennyezetre. Kísérteties képük a tükörről az ablakra táncol, ősi kőköröket idéz.

– Mit látnak? – mutat mosolyogva a szoborra a főpincér.

A vendégek bizonytalanok: vajon hogyan kell gondolkodni a művészetről? Hallgatnak. Nem akarnak bolondot csinálni magukból.

Egy sárga ruhás finn nő, Anna-Liisa szólal meg először.

– A bronztárgyak körben kicsit olyanok, mintha békák dugnák ki a lábukat a tóból.

Maria, a helyi bank tisztviselője veszi át a szót.

– Belül ragyog a bronz. Sima, lekerekítették, kifényesítették.

Hosszú szünet következik, de Marco nem siet, hagyja elmélyülni a csendet.

– Belülről mintha ujjak lennének – próbálkozik a közép-ázsiai Samat.

– Kívülről viszont mint a karmok. Borotvaélesek – teszi hozzá a brazil Silvio, aki a szomszédban lakik, és gyakran reggelizik itt. Hosszú haját lófarokba fogja, vörös inget és piros-fehér csíkos zakót visel. Egy dizájnstúdiót vezet. – Zöldek. Savval fröcskölték őket.

– Nem szívesen találkoznék velük egy sötét sikátorban! – jegyzi meg Samat, mire nevetés fut végig a termen.

– A bronz élénken veri vissza a gyertya fényét – hajol előre Aaron, aki nincs tudatában, hogy a gyertyafény az ő sötét szemében is ott tükröződik. – Az ujjak egyszerre csúnyák és szépek, ijesztők és csalogatók.

Anna-Liisa veszi vissza a szót.

– A fényt minden oszlop továbbsugározza a másikra. Minden ujj látható minden ujjban, együtt pedig egyfajta fényrácsot, fénymátrixot alkotnak.

– Honnan származik a szobor, és ki készítette? – kérdezi Beata, aki Pozsonyból jött.

– Liviu Mocan, egy román szobrász – feleli Marco. – A címe A meghívás/Dekalógus. Azért állítottuk ki a kávézóban, mert visszatükrözi a vágyunkat, hogy egy jobb élet lehetőségét kutassuk.

– Ki adta a megbízást a művésznek? – kérdezi Tibor, egy újságíró, aki késve érkezett.

– Ez egy jóval nagyobb mű modellje – érkezik Marco válasza –, amelyet Genf városa rendelt meg. Eredetiben minden ujj öt méter magas. Amikor elkészült, a szobrász leült a kör közepén, és úgy meséli, szinte megvakította az ujjról ujjra tükröződő napfény. Önökben milyen érzéseket kelt a látvány?

– Vegyeseket – válaszolja Maria. – Gyönyörű, mégis furcsa.

Anna-Liisa szerint csúnya. Kockázatos kijelentés, de a vendégek egy pillanatnyi csend után megenyhülnek. Becsülik az őszinteségét.

– Valóban egyszerre taszító és vonzó. Érzik a feszültséget? – kérdezi Marco. Megkönnyebbült sóhaj szakad fel az emberekből: beszélhetünk nyíltan, őszintén, nem bántja a főpincért, ha nem tetszik a szobor.

– Miért A meghívás a címe, mikor a zöld karmok és az árnyak olyan undorítóak? – érdeklődik Silvio.

– Önök mit gondolnak? – néz körbe Marco.

– Belülről az ujjak hívogatók, érzem, ahogy a meleg és a fény felé vonzanak, mintha az ablakon keresztül nézném a kandalló tüzét hazafelé menet egy hosszú séta után a hóban.

– Az oszlopok kívülről fenyegetőnek tűnnek – vélekedik Samat. – Talán óvó kört vonnak a belső tér köré.

Marco bátorít, hogy lépjünk közelebb, érintsük meg, vizsgáljuk meg közelebbről, emeljük is fel.

– Érezzék a súlyát!

Néhány bátor vendég odamerészkedik.

Sötét öltönyt viselő, szakállas férfi – Ramone – futtatja végig az ujjait a sima felszínen, aztán megpróbálja megemelni, de túl nehéz.

– Mozdíthatatlan! – sóhajt. – Vannak olyan dolgok, amelyek nem engedelmeskednek az akaratunknak.

Maria is tesz egy erőtlen kísérletet, majd leguggol és keresztülnéz az oszlopok között. Hangosan eltöpreng, milyen lehet odabent ülni. Ujjaival végigsimít az éleken, és megállapítja, milyen hűvös a márványalap.

Mindenki szabadon hozzászól. A szobor vonzza az érzékeket kemény éleivel és íves felszínével. Egyesek hívogatónak találják az alkotást, valami a középpont felé vonzza őket. A belső tér fényes, jelentéssel terhes. A külső sík sötét, kétdimenziós; a remegő, szürke árnyak kaotikus, töredezett, üres hatást keltenek.

Az ujjak árnyéka fölénk tornyosul a falakról.

– Olyan könnyen hozzászokunk az árnyakhoz, hogy szinte észre sem vesszük őket – beszél tovább Marco. – De mégis, mi az árnyék?

Eltűnődünk. Az olvasó szerint mi?

– Az árnyék sík – szól Aaron. – Egy háromdimenziós valóság kétdimenziós kivetülése. – Építész. Hozzászokott, hogy az árnyék hatásán gondolkodjon.

Tibor is megszólal.

– Az árnyék torzítás, szinte félreértelmezés, mégis a valóságra mutat.

– Minél közelebb járunk a valódihoz, az árnyék annál sötétebb – teszi hozzá Marco. – Sötétben az elménk megtréfál minket: az árnyak erőteljesebbnek látszanak az oszlopoknál, azok viszont szilárdabbak. Az élet is ilyen néha. A valóság a káprázatban rejtőzik, a jelölt elvész a jelben.

A szobor ismerősnek tűnik, de senki sem érti, miért, mígnem az iráni Mehran felismeri azt az étlapon látható emblémában. A jel ott lóg az ajtó fölötti cégéren, és rajta van a meghívón is, amelyet a megjelentek kaptak. Kézbe veszik az étlapot, megvizsgálják. Csak most veszik észre az ajtóra faragott kört, amely a műalkotást ábrázolja. Különös, mennyi információt feldolgozunk anélkül, hogy tudatossá válna. És az olvasónak feltűnt a kép, amikor belekezdett a fejezetbe?

Marco megkérdezi, mit jelképezhet a szobor.

– Tíz ujjat látok – állapítja meg valaki. Eddig senkinek sem tűnt fel.

– Az jelent valamit? – gondolkodik Tibor.

– Hallottak már a Dekalógusról? – szól a főpincér. – Minden ujj a Deka logoi egyikét ábrázolja. Görögül ez azt jelenti, „tíz ige”.1

– A Tízparancsolatra gondol? – teszi fel a kérdést valaki.

– A „parancsolat” szó nagyon félrevezeti a mai embert – válaszol Marco. – Fordíthatjuk „útmutatásnak”, ami kevésbé sérti a modern fület. Önöknek mi jut eszükbe, ha a „parancsolat” vagy a „törvény” szót hallják?

– Gyors asszociációs játékunkból kiderül, hogy határokra, korlátozásokra, alávettetésre, büntetésre, a szabadság elvesztésére gondolunk – folytatja a főpincér. – Ezért álltam én is ellen egészen sokáig. Akit arra kondicionáltak, hogy az engedelmességre rabszolgaságként gondoljon, az nehezen érti meg, hogy szabadsághoz vezet. Aztán eszembe jutott, hogy trombitálni is úgy tanultam meg, hogy alávetettem magam a gyakorlásnak. De akarni kell. Egyszer azután, amikor a Dekalógus bevezetésében azt olvastam, „Egyiptom földjéről, a szolgaság házából”, mintha meghívást kaptam volna a szabadságra. Arra gondoltam, hogy egyfajta rendezőelvet találtam, amely lehetővé teszi, hogy a rabszolganép szabad maradhasson új hazájában.

Majd a főpincér megkérdezi, fel tudja-e sorolni valaki a Tíz Igét. Néhányan próbálkoznak, de senki sem emlékszik az összesre. Ez is olyasmi, amiről az ember azt hiszi, tudja, de ha rákérdeznek, felsül. A közönség még egy darabig küzd, de végül elfogadja a vereséget. Vajon az olvasó megpróbálná? Hányra emlékszik?

– Úgy tekintettem rá, mint a bizalom foglalatára – folytatja. – Aki bízni akar a másikban, bölcsen teszi, ha tudja, mire épül a megbízhatósága. Habár időnként „jóról” és „rosszról” beszélünk, ezek a múlt emlékei csupán, amikor még hittek abban, hogy az univerzum erkölcsi kezdettel rendelkezik. Ez a hit azóta megfakult, mert nem tartható az idő, tér és véletlen személytelen világegyetemében. A jóról a „jobb/rosszabb”, „gyönyör/fájdalom”, esetleg a „rendesség, egyenlőség, korrektség” kategóriái szerint gondolkodunk, ami nem nyújt támpontot vagy alapot a bizalommal teljes kapcsolatokra vagy a hatalom korlátozására nézve.

– Azért van szükségünk a rossz kategóriájára, mert mindenütt ott látjuk a gyümölcsét, a jóság eszménye viszont felveti a transzcendencia kérdését, amelynek megválaszolására nem állunk készen. Ugyanakkor, habár leírni nem könnyű, ösztönösen érezzük, hogy a jóság igenis számít. Szinte átéljük, ha valakit meglopnak vagy megaláznak: haragszunk, és igazságot követelünk a sértettnek. Ez a késztetés egészen mélyről fakad. A rosszat könnyű elképzelni, mert a média készségesen szállítja a napi betevőnket katasztrófából és bánatból. Felismerni is egyszerű, mert szorongás veszi körül, az ember figyelmét pedig befelé irányítja, és elválasztja a másiktól, amikor a bizalom megtörik. Tisztában vagyunk vele, milyen fáradságos munka helyreállítani, amit elpusztított.

– Másfelől, a jóság légkörében lehetőség nyílik az önmagunkról való megfeledkezés felszabadító tapasztalatára, és ezáltal felfedezhetjük a rajtunk túlmutató, lenyűgöző világot. Sokkal nehezebb azonban azt leírni, hogy mit jelent a jó élet. Megfeledkezünk arról, hogy máshogy is élhetnénk. Képzeljék el, hogy szürke, száraz zabkását esznek nap nap után, évről évre, reggelire, ebédre és vacsorára, és csak ünnepnapokon ízesíthetik egy kis mézzel, esetleg fahéjjal, miközben a francia vagy az indiai konyha örömeiről mit sem tudnak. Ezért muszáj felébreszteni erkölcsi képzeletünket, hogy jobb lehetőségeket fedezhessünk fel. Akkor talán a séfhez is lesz egy-két jó szavunk – Marco elhallgat. – Apropó, nem kérnek esetleg valamit enni vagy inni?

Egy-két vendég int a pincéreknek, akik csendes hatékonysággal teljesítik kívánságaikat, a lehető legkevesebb fennakadást okozva.

– A körön belül – folytatja a főpincér, és a szoborra mutat – szabadon élhetünk azoktól a viselkedés- és gondolkodásbeli mintáktól, amelyek mind a szeretetet, mind a szabadságot elpusztítják. Az egyik ujj így szól: Ne ölj! A gyilkos szándékút kívül tartja, de hívja azokat, akik számára a gyilkosság nem opció. A belső térben senki sem gyilkol, és, mint azt látni fogjuk, olyan gondolatok vagy tettek sincsenek, amelyek gyilkossághoz vezetnek. Csak a maximálisan megélhető élet marad.

– Odabent szabadok lehetünk a bizalomra. Egy másik ujj azt mondja, Ne hazudj! A zavar és pusztaság, amelyet a hazug szó hagy maga után, nincs jelen a körön belül. Ott az emberek szabadok, mert elkötelezték magukat az igazság mellett, és egyformán érzékelik a valóságot. Vakon bízni bolondság, ezért a Tíz Ige alapot teremt a bizalomnak, a közösség pedig még nyitottabbá és meghittebbé válik.

– Mindenki aláveti magát neki, még a hatalmon lévők is. Az oszlopok alázatra indítanak, mert felfedik a szükségleteinket. A hatalmat az alázat teszi biztonságossá. Aki hazudni akar, nem lép be a körbe, mert a hely jóságát kényelmetlennek, sőt instabilnak érzékelné. A jósághoz is hozzá kell szokni. Odakint bizalmatlanság, gyanakvás uralkodik, mindenki távolságot tart. A hatalmat semmi sem fékezi, és útmutatás híján a rivális akaratok szüntelen harcban állnak a megbékélés reménye nélkül. Végül a hatalom elpusztítja azt, aki visszaél vele. Egy céltalan világban szükség volt ezekre a régi szokásokra, hogy a legéletrevalóbb életben maradhasson, de hiányzik belőlük a szeretet.

A főpincér az árnyékokra mutat.

– Érezzék át most a káoszt és zűrzavart, a kétdimenziós világ reszkető bizonytalanságát, az árnyak és a sötétség élettelen magányát, de vágyuk tárgyává a gazdagabb, háromdimenziós teljességet tegyék! – Elhallgat. A kávézóra csend borul, ahogy némán forgatjuk magunkban szavait.

– Az meg kicsoda? – szólal meg hirtelen John, aki Kaliforniából érkezett. Egy bronzfigurára mutat, egy szakállas férfira, aki mereven bámul felfelé, a kör közepébe. Eddig senki sem vette észre az alakot, aki az egyik oszlop belső felének aljában ül a gondolataiba merülve. Többen a műalkotás köré gyűlnek, hogy megnézzék az alakot. Van, aki leguggol, és előbb az oszlopok között veszi szemügyre, majd felülről, madártávlatból.

– Vajon mit lát ez a férfi a lelki szemei előtt, miközben egyik ujjtól a másikig követi a fényt? Min gondolkodik? – kérdezi Marco. – Milyen lehet ott ülni belül, a visszatükröződések között? Mit enged be saját körébe? Mit zár ki?

– Ki ez az ember? – érdeklődik Tibor.

– Nem vagyok benne biztos – feleli a főpincér –, több lehetőség közül választhatunk. Talán Mózes az, aki először kapta a Tíz Igét, de lehet, hogy önök azok vagy én! Megtörténhet, hogy az ősi költő-király, Dávid, aki egyszer úgy fogalmazott, hogy az Úr törvényében gyönyörködik, és az ő törvényéről elmélkedik éjjel-nappal.2 Sokáig azon tűnődtem, mit láthat, amit én nem, mert én nem gyönyörködöm benne. Ezért töprengtem el azon, vajon min gondolkodhat. Aztán megkérdeztem magamtól, mi változna, ha mindenki megtartaná a törvényt. Akkor világosodott meg előttem, milyen mértékű bizalom jellemezhetne bennünket, ha mind elkötelezetten követnénk az igéket.

– Dalaiban Dávid úgy fogalmaz, „kívánatosabbak az aranynál… édesebbek a méznél”. Ritkán gondol így az ember a törvényekre, kivéve talán az ügyvéd, amikor a számlát írja! Eldöntöttem hát, hogy addig elmélkedem rajtuk, amíg mézédesnek, aranyat érőnek érzem őket, mindezt egyfajta értelmező elvként. Ezek után találkoztam ezzel a szoborral.

– Úgy érti akkor, hogy új az embléma? – mutat az étlapra Anna-Liisa.

– Ez benne a különös – feleli Marco. – Nemzedékek óta használjuk, csak elfelejtettük a jelentését. Amikor láttam, hogy a cégér és a szobor tökéletesen illeszkednek, beleástam magam a kávézó alapítójának írásaiba, hogy honnan származik az embléma.

– Valóban különös! – ismételte Anna-Liisa meglepődve.

– Épp a Tíz Igén tűnődtem egy kora reggelen is – folytatta a főpincér – a reptérre tartó buszon ülve. Az őszi ködön átragyogó vörös napkeltét figyeltem, majd miközben a jármű lassan végigvánszorgott a forgalmon, hirtelen rádöbbentem, hogy egy tűzgolyót bámulok, amely bizonyosan kiégeti a retináját annak, aki későbbi órán néz rá. Hajnalban és alkonyatkor viszont rápillanthatunk. Felmerült bennem, hogy kicsit a Dekalógus is ilyen: minél tovább szemléljük, annál jobban ragyog. Mintha szellős alkonyatkor Isten gondolatainak a peremét figyelnénk, ahogy azonban egyre magasabban jár a nap, a jóság is folyamatosan körvonalazódik, egyre inkább tudatára ébredünk a vágy és a valóság közötti résnek: aközött, amit szeretnénk és ami van.

– Semmi derűs nincs abban a két szóban, hogy „Ne ölj”, viszont egyre forróbb lesz a talaj, ha azt is hozzávesszük, ami a gyilkosságig elvezet: a parázsló haragot, a valóságot eltorzító lángoló, irracionális képzelgést, a kicsinyes bosszút, az unalmas önigazolást, a pletykát és a rágalmazást, és a másik ember eltörlését emlegető kultúrát. Olyan társadalomra vágyom, amely elutasítja a gyilkosságot, de az erősödő fény a sebzett lelkem árnyai közt megbúvó rejtett gondolatokat is felfedi. Aki gyilkosságot fontolgat, az a körön kívül reked, az árnyékban. A pusztító szemlélet jégként olvad el, ha a fény teljes erővel ragyog. Döntenünk kell: bizalom és szabadság vagy gyanú és káosz. A látomás egyszerre ébreszt vágyat és teszi láthatóvá a korlátokat.

Marco szünetet tart, hogy senki le ne maradjon.

– Az ujjak érdes éle talán a jóság tántoríthatatlan vetületét szimbolizálja. Olyan nincs, hogy „egy kis gyilkosság még belefér”, ez nem változhat, különben a jó nem jó többé. A világosság feltárja a szív sötétebb szándékait, és megköveteli tőlünk, hogy magunk mögött hagyjuk azokat.

Silvio felsóhajt.

– Egyszerre töltenek el sóvárgással és félelemmel. Úgy érzem, beléphetek oda, de nem az én feltételeim szerint. Akarnom kell, amit odabenn találok.

Ramone, aki jó ideje töprengett valamin, most megszólal.

– Ma este többször gondoltam arra, hogy bár mindegyik ige sokat számít, az igék összessége hozza el a változást, ami jóval meghaladja a részeket.

– Egyetértek – bólint Marco. – Minden oszlop és nyílás egyedi, de egyetlen elme szüleményei. Úgy vélem, a másikközpontú szeretetet írják le.

Megvárja, amíg felfogjuk szavait.

– A szeretetnek két oldala van: bizonyos tetteket kizár, másokat beemel. A Tíz Ige a szeretet mércéje, annak határait írja körül, a kizárt és beemelt elemeket. Akiben ott dolgozik a szeretet, az nagylelkűen áll a szeretteihez, nem habozik, és eszébe sem jut meglopni őket. A Tíz Ige védelmezőként szolgál a közösség és minden hozzá tartozó javára. Minél közelebb érünk a kör középpontjához, annál jobban erősödik a szeretet és a bizalom, annál jobban lazíthatunk a védekezésen. Felszabadulunk, hogy hasznosabban töltsük el az időnket. A belső rész végtelenül nagyobb a külsőnél. A háromdimenziós tér nagyságrendekkel meghaladja az árnyékot. Az a legszomorúbb és egyben legmeglepőbb az erkölcsi kérdések kapcsán, hogy gyakran a peremen táncolunk, azt méricskéljük, mi fér még bele.

– Hogyan tettek szert az igék ilyen negatív hírnévre? – kérdezi Samat.

Marco elgondolkodik.

– Nem igazán tudom. Felteszem, kívülről valóban negatívnak tűnnek. A kizárás gyakran vezet irigységhez, habár itt az ember saját magát zárja ki, önszántából. Másfelől talán a jó élet látomása szabálykönyvvé vált, a sóvárgás és a szeretet helyét átvette a vak engedelmesség. Olyan kicsit, mintha azért ennénk meg a fagyit, hogy a kishúgunknak ne jusson, nem azért, mert jólesik. A szabályok maguk váltak céllá, többé nem mutatnak önmagukon túlra, a jobb hazára. Önmagunkat igazoljuk, szeretnénk, ha igazunk lenne. Ezért aztán fokozatosan lejjebb szállítjuk a lécet, hogy megugorhassuk, így azonban odavész a csoda. A jóság teherré válik, örömtelenné.

A szobor körül állók lassan helyet foglalnak. Bizonyos igazságokra gondolati úton is eljuthatunk, de van, amit tapasztalni kell, mielőtt megértjük, mit jelent. Az egyik pincér feljebb csavarja a fényeket, az asztali gyertyákat meggyújtja, és az árnyékok elhalványulnak.

Marco int, mire három zenész jelenik meg – egy hegedűs, egy csellista és egy gitáros –, és rákezdenek. A zene összpontosítja a gondolatainkat, és kitisztítja fejünket. Bach Goldberg-variációiból játszanak egy válogatást. Az eső tovább csorog az ablaküvegen, az utcalámpák még mindig reszketnek a kint dúló viharban. Manapság ritka ajándék, ha csendben eltöprenghetünk.

Miközben a zenészek elhagyják a termet, Marco bemutatja Nadiát: magas nő, sötét estélyit visel. Ő vezeti az este következő részét. Kedvesen, de határozottan beszél.

– Képzeljék el, hogy olyan várost terveznek, ahol mindenki elkötelezetten törekszik jól élni. Mielőtt bárki beléphetne a város kapuján, el kell szánnia magát arra az életre, amelyet ma este önök le fognak írni.

– Nem lenne ez túlságosan ítélkező vagy kirekesztő? – szól hozzá ismét Anna-Liisa.

– Fontos meglátás – bólint Nadia. – Ha teát rendelünk, nem arra számítunk, hogy a pincér kávét hoz. Ugyanakkor teából is van sokféle. A körnek, amely a teát határozza meg, teret kell adnia mindennek, ami tea. Nem lehet olyan szűk, hogy ne maradjon hely a szabadságnak, de nem minden tea. A meghatározás nem lehet olyan tág, hogy értelmét veszítse. – Elgondolkodik. – Ítélet nélkül hiányozna a megbocsátás a városból. Ítélet nélkül nincs mit megbocsátani. Viszont nekünk is az ítélet körén belül van a helyünk.

– De akkor, mégis, miben különbözünk? – kérdezi Ramone.

Nadia megáll.

– Föld, nap és eső minden fának és növénynek kell – szólal meg végül –, de mindenfajta mag egyedi. Talán az a legjobb, ha erkölcsi döntéseinkre úgy tekintünk, mint arra a talajminőségre, amelyben minden más gyümölcsözhet. Amit a következőkben önök leírnak – folytatja –, annak a vágyaikból kell fakadnia. Ne feledjék, most nem a moralizálás a cél, hanem a mások iránti szeretet lehetőségeinek és korlátainak feltárása.

Elmagyarázza a ránk váró feladatot.

– Az asztalokon lévő étlap hátoldalán találnak egy szöveget.

Papírzörgés. A szomszédok válla fölött átlesve olvasunk. Valaki elejt egy ceruzát. Nevetés hallatszik, majd bocsánatkérés.

Mi változna gazdasági, szociológiai és pszichológiai szempontból – vagy gyakorlatiasabban: a pénzügyek, az együttélésünk módja vagy az önképünk tekintetében –, ha mindenki, mindenhol megegyezne, hogy… A szöveg minden asztalon más egy kicsit, de mind a Dekalógusból fakad. Az egyik asztal a lopást és a nagylelkűséget, a másik a gyilkosságot és az életadó tetteket vitatja meg. Lesznek, akik az igazmondásról és a hazugságról elmélkednek. Minden asztal az élet más területét kapja, a negatív viselkedéstől a pozitívig.

– Kérem, jegyzeteljenek! Körülbelül negyven perc múlva megosztják a többi csoporttal, mire jutottak – teszi még hozzá Nadia. – Persze bizonyos értelemben nevetséges a kérdés, így meglehet, hogy feltámad önökben a cinizmus – figyelmeztet. – Minél részletesebben válaszolnak, annál erősebben jelentkezhet. Félünk a csalódástól, és ha úgy képzelünk el valami jót, hogy tudjuk, sosem érhetjük el, az egész hiábavalónak érződhet. Aki azonban tisztán látja a célt, megtalálja az irányt.

Elmagyarázza, hogy ne értelmezzük túl szűken a kérdést, hanem képzeljük el és vizsgáljuk meg a logikus kapcsolódásokat.

– Mi változna, ha kizárnánk minden olyan gondolatot és tettet, amely végül a vétekhez vezet? Tehát ne csupán a gyilkosságra gondoljanak, sőt ne is csak a kés megélezésére – döf a levegőbe, elmosolyodik, szeme megvillan –, hanem a kicsinyességre, a gyűlöletre, a pletykára, a rágalmakra, ami szinte észrevétlenül ment éveken át, egészen addig a sötét éjszakáig.

A teremre töprengő csend borul.

– Ez az érvelés sötét oldala, de nem állhatunk meg itt – szólal meg ismét Nadia. – Fel kell térképezniük a világosságot is, elképzelni a pozitív viselkedést: ha a gyilkosságot megtiltjuk, mi az, amit támogatunk?

Időbe telik, mire a beszélgetés beindul. A képzelőerő rozsdás eszköz, nem gyakran használjuk így.

Anna-Liisa a nyolcas asztal élére áll. Megszervezi a jegyzetelést, három oszlopot rajzol, és gyöngybetűkkel felírja, hogy Gazdasági, Szociológiai és Pszichológiai. Egy élénk színű csokornyakkendőt viselő férfi szeretné, ha definiálnák a fogalmakat. Hogy nézne ki a város, ha mindenki megegyezne, hogy sohasem lop? Jobban élnének vagy rosszabbul?

Valaki kulcscsomót húz elő a zsebéből.

– Erre szükség lenne egyáltalán?

Valaki a kulcstalanság kapcsán a munkanélküliség problémáját hozza fel.

A kérdés bonyolultabb, mint elsőre tűnt. A listára felkerül a kulcs, a zár, a széf, az ablakrács, a lánc, a biztonsági kamera (meg a rengeteg kábel), a megjegyzendő PIN-kódok, jelszavak, a lopás elleni biztosítás, és minden egyéb, ami csakis azért létezik, hogy ne lopjunk egymástól.

Anna-Liisa elmeséli, hogy nemrégiben sajnos kirabolták, mire a biztosítótársaság régen kidobott számlákat követelt tőle. Elpanaszolja, milyen hosszúra nyúlt az ügy, és hogy úgy érzi, megalázták.

A pincérek körbejárnak.

A hetes asztalnál felharsan a nevetés, amikor belefognak a kapcsolatok maradandóságának megvitatásába. A papírjukon nem húztak rendes vonalakat, inkább rendezetlen udvarhoz hasonlít, firka itt, firka ott. A vita spontánabb, hevesebb, kevésbé rendszerezett.

Mit jelent szeretni, mi a hűség haszna? Miért ne követnénk a szívünket, függetlenül attól, hogyan hat az másokra?

Valakinek eszébe jut, hogy az irigység és a féltékenység nem ugyanaz, de a különbségre már nem emlékszik. Valahol kiborul egy ital, egy pincér siet kárt menteni.

A nyolcas asztalnál enged a hangulat, az eszmecsere élénk. Vita alakult ki a lopás okairól, és kiszámítható mederben folyik: lustaság és kemény munka, a szorgalom előnyei, a gyenge oktatás és a lehetőségek hiánya. A beszélgetés elvont, ami annak a jele, hogy nehezen képzelik el a következményeket. Valaki rendet tesz, és visszatérnek a gyakorlatiassághoz.

Egyeseket jobban érdekelnek a technikai kérdések: mennyi energia kell a kulcsok és zárak gyártásához, a vas kibányászásához és megolvasztásához? És az olvasó? Nem írna egy listát? El tud képzelni olyan társadalmat, ahol nem kell se kulcs, se zár?

Aaron, az építész fekete garbót visel, hátrabillen a székével. Kissé eltávolodik az asztaltól, mentálisan visszahúzódik. Sokszor láttam ezt a szkeptikus arckifejezést. Kételkedik a feladat értelmében, nem tudja, beletegye-e magát. Miért álmodna lehetetlen dolgokról? Képzelete gyakorlatias, fél reményteljesebben képzelődni. Veszélyes, ismeretlen eszköznek tartja, amelyet még gyerekkorában félretett.

Bölcsen teszi, hogy kérdez és kételkedik. Ne legyünk hiszékenyek! És ha annyira fél a csalódástól, hogy már nem képes álmodni és reménykedni? Mi van, ha cinikussá vált? A barátai igyekeznek bevonni őt, de Aaron azt mondja, ő két lábbal a földön áll, csak a valósággal foglalkozik.

És ha a gondot éppen a valóságról alkotott jelenlegi képünk jelenti? Ha összetévesztettük az átlagost, a normálist – annak a rossz viselkedésnek az összességét, amit még képesek vagyunk eltűrni – azzal a normával, amely egy jobb hazába vezethetne? A „normális” két jelentéssel bír. Jelentheti azt, ami átlagos a viselkedésünkben, vagy a normát, amelyhez mindent mérünk, mint mérlegen a súlyt, egy külső mércét, amely mindenki számára azonos kellene hogy legyen.

Figyeljük meg Aaront! Egy pillanat múlva valami felkelti az érdeklődését, és nem tudja megállni, hogy visszakapcsolódjon. Először beszél, aztán nevet, majd egy időre ismét visszavonul. A legkevésbé sem érdektelen, izgatja a kérdés, de fél álmodni. Ha két ilyen ember találkozik, néha csak tovább erősítik egymásban az előítéleteket.

A kilences asztal egészen elmerült az igazmondás és hazugság témájában. Egy Leia nevű doktornő azon töpreng, hazugság-e egyáltalán a kegyes hazugság.

– Hogy tetszik a ruhám? – Azon igyekszik, hogy valakiből kihúzza az igazságot, de kicsit túlságosan lehengerlő, és talán csak bókra vadászik.

Vajon az igazmondásba minden igazság beletartozik? Az is hazugság, ha elhallgatjuk az igazságot? A zsidók bújtatása a nácik elől már szóba került, más, számukra elvont gondolatokkal együtt. Valaki rámutat, hogy még Isten sem mondja el a teljes igazságot.

Képzeljük el, hogy többé nem kell útlevél, mert mindenki igazat mond, és minden szóban bízni lehet. Ezzel azonban kinyílik Pandóra szelencéje. Beata, a csoport írnoka előtt hosszú lista húzódik a dokumentumokról, amelyek által szavaink igazságát bizonyítjuk modern világunkban.

– Csak képzeljük el, mennyi időt takarítanánk meg, mennyire megbízhatnánk egymásban, ha mindenki igazat mondana! – lelkendezik.

– Az üres szó csak annyit ér, mint az üres pohár – jegyzi meg a férje, és int a pincérnek.

A gondolataim elkalandoznak egy másik kávézó felé, valahol Kelet-Európában, ahol a politikusokkal is ezeket a témákat boncolgattuk. Egy férfi hirtelen felugrott, öklével az asztalra csapott, és kijelentette: „Ez lehetne a kiáltványunk!” Meglátta a megbízható közösségben rejlő lehetőséget. Ahogy tovább beszélgettünk, és felmerült az igazmondás kérdése, lehorgasztotta a fejét, és szomorúan azt mondta, „A mi országunkban nem lehet nem hazudni”. Igazat beszélt, és nem csak a saját hazájára vonatkozóan.

Melyikünkben van elég erő, hogy felérjen egy ilyen magas mércéhez? Térkép nélkül hogyan találhatnánk rá a helyes irányra? Van bárki, aki nem küzd erkölcsi gyengeséggel? A szeretetteljes tettekről beszélő ideálok azonban segítenek elképzelni, hogyan szeretnénk élni.

Hallgassunk bele az ötös asztalnál folyó eszmecserébe! A megbékélésről beszélgetnek olyan országok között, amelyek időtlen idők óta ellenségei egymásnak. Mindig nehéz téma, Közép-Európában különösen, ahol annyi konfliktust megéltek, és kiengeszteletlen múlt terheli az embereket. Mi változna gazdaságilag, ha a hadseregeik nem mennének háborúba a nagyhatalmak oldalán?

Pincérek járnak az asztalok között: megrendeléseket teljesítenek, elviszik a használt tányérokat, poharakat, és odafigyelnek, hogy mindenünk meglegyen.

A kettes asztal az ablak mellett a hamis képek témáját kapta. Csendben ülnek, gondolataikba merülve, kissé elveszettnek érzik magukat. Talán az olvasó is így lenne ezzel. Mi változna a társadalomban gazdasági értelemben, ha nem volnának hamis képek? Maria felveti, hogy a hamis pénz is lehet hamis kép gazdasági következményekkel. Viccnek szánja, de a hólabda mozgásba lendül, és folyamatosan hízik.

– És a fejünkben élő hamis képek? – szólal meg Silvio. – Nekem fontosak a képek. Művészként a képzelet a szakmám fő eszköze. Abból élek, hogy az ember fejében működő képi nyelvet szólítom meg.

Hamarosan a nem verbális nyelv szépségéről folyik a társalgás, majd felmerül, milyen könnyen rávetítjük a másikra saját félelmeinket és előítéleteinket.

– Szeretném, ha komolyan vennének azért, aki vagyok, és nem előítélettel, a külsőm alapján alkotnának véleményt rólam – magyarázza Silvio. – Amikor beléptem ide, nem tudtam, mire számíthatok, mert most vagyok itt először, és valami egészen mást képzeltem el.

– Csalódtál? – kérdezi Mehran, aki gyakran részt vesz ezeken a beszélgetős alkalmakon.

– A legkevésbé sem, sőt, megkönnyebbültem. Azt hittem, talán egy előadást kell végighallgatnunk.

– Amikor beléptél az ajtón, egyikünket sem ismerted. Hogy érezted magad? – kérdezi Mehran.

– Kissé aggódtam – feleli Silvio. – Hajlamos vagyok a tapasztalataim alapján feltételezni, mit érez a másik, aminek semmi köze a valósághoz.

Mindannyian tudjuk, miről beszél, bár nem sokan fogalmazzák meg.

A hármas asztalnál szavakról és nyelvről folyik a diskurzus, valamint a jó kommunikáció fontosságáról.

– Szeretnénk, ha az új városban mindenki odafigyelne a nyelvhasználatra? – teszi fel a kérdést Samat.

– Ezt hogy érted? – érdeklődik Tibor.

– Pontosan ez a kérdés! – válaszolja Samat. – Szeretném, ha az emberek rákérdeznének, mire gondol a másik, és igyekeznének megérteni egymást.

Bár még diák, a korához képest igen bölcs fiatalember.

– Azt szeretnéd, ha mindenki igazat mondana? – Marta most először szól hozzá a témához.

– Igen, azt, de most nem erre gondoltam. Szeretném, ha a beszélők tisztában lennének vele, mit is mondanak, és komolyan is gondolnák – magyarázza Samat. – Mi lenne, ha komolyan vennénk a nyelvet, ha minden szó jelentéssel telne meg?

– Az erős lenne – jegyzi meg Marta.

– Valóban! Nem úgy értem, hogy mindig halálkomolyan, humortalanul kellene társalognunk, hanem hogy belegondolnánk a szavaink jelentésébe – fejtegeti tovább a fiatalember. – Olvastam valahol, hogy a legtöbb nézeteltérés puszta zavar vagy félreértés, nem valódi véleménykülönbség. Beszéd közben rengeteg rejtett előfeltevéssel élünk. A városunkban oda kell szánnunk magunkat arra, hogy tegyünk a szavak értelmének közös meghatározásáért.

A kávézóban nagy a hangerő, a nevetés és könnyedség közepette sok komoly gondolat is gazdát cserél, papírra vetve pedig egyre hosszabbra nyúlnak a listák. A terem megtelik élettel. Nadia tapsol, hogy zárjuk le a beszélgetést, a főpincér, Marco pedig kiáll középre. Néhányan elhallgatnak, ránéznek; mások annyira belemerültek a beszélgetésbe, hogy meg sem hallják.

Marco apró csengőjének hangja áthatol a zsivajon. Most már mindenki figyel.

– Remélem, élvezik, hogy az új városról beszélgetnek – kezdi, majd minden asztaltól egy-egy képviselőt hív előre, hogy osszák meg a többiekkel a legfontosabbakat. Az este végére érve megköszöni Nadiának a közreműködést, akit a vendégek hálásan megtapsolnak. A pincérek újratöltik az italokat.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Naszádi Kriszta

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Tördelte: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Proza Libre – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License