Borítószöveg

Kardos Júlia, a keszthelyi rendőrség nyomozója éppen túl van élete ügyén. Boldognak és elégedettnek kellene lennie, mégis az egyik gimnáziumi barátjától kölcsönkapott siófoki luxusapartmanban tölti a napjait, és igyekszik számot vetni a múltjával és még inkább a jelenével.

Amikor holttestet találnak a Balatonban, Júlia mindent megtesz, hogy a végére járjon a dolgoknak. Pedig az ügy nem hozzá, hanem egy fiatal rendőrtiszthez kerül, aki először magabiztosan vág bele a nyomozásba, később azonban elbizonytalanodik. Vajon elfogadja Kardos segítségét? Elfogadhatja-e egyáltalán? Mert mi van, ha Júlia esetleg érintett az ügyben? És mi van, ha épp ő a kulcs a megoldáshoz?

Szlavicsek Judit krimijének helyszíne ezúttal is a Balaton. A csendes, a haragvó, a befogadó, a bosszúálló Balaton.

© 2022, 2023 Szlavicsek Judit

© 2022, 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Tillai Tamás

Borítókép © Arcangel Images

Második kiadás

ISBN 978-963-604-312-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv cselekménye kitalált történet.
A szereplők képzeletbeli alakok, bármely hasonlóság
valós személyekkel csupán a véletlen műve.

Anyámnak

PROLÓGUS

Szeretném elmondani neked, hogy volt, de előbb segítened kell.

Meg kell hallgatnod, aztán el kell magyaráznod, mi ez az egész.

El kell magyaráznod, hová tűntem, hogy miért nem látom, ki vagyok.

Segíts megértenem, miért vált minden zavarossá, hol vesztettem el végképp a reményt arra, hogy tisztán lássam a dolgokat.

Mert tudnom kell, miért reménytelen, hogy minden úgy legyen, ahogy eddig volt.

A dal meg csak szól odabenn, harsog, esély sincs leállítanom. „Tiporjatok reám, tiporjatok gazul, tiporjatok, tiporjatok…” Őrület, nem? Miért szól ez folyton? Miért nem tudom leállítani?

Segíts, kérlek, és ígérem, mindent elmondok neked, amit tudok.

Istenem.

Miért?

Miért nem emlékszem semmire?

ELSŐ RÉSZ
KÖNNYEDÉN, LEBEGVE

Esik eső,

száll a szürke sziklára,

száll a fehér faházra –

A Balholm-i leányok,

leányok mind

csúcsos csuklyát viselnek.

Mindig mosolyognak,

de sohase nevetnek.

Weöres Sándor–Kodály Zoltán:
Norvég leányok

HAT NAPPAL KÉSŐBB

Mély lélegzetet vesz, megmarkolja a korlátot, ám rögvest visszarántja a kezét. A fém hideg, vékony páraréteg fedi. De nem látja, mert mindent beborít a köd. A gondolatai és az emlékei kuszán kergetőznek.

És akkor hirtelen ráront, belerúg, leteperi az. Egy hosszú pillanatig örvénylik körülötte a világ, aztán minden előzmény nélkül megáll újra. Mozdulatlanná dermed a köd, a híd, a háta mögött elsuhanó autó, ő is megmerevedik, és az is, aki mellette áll. Csend. Aztán hirtelen úgy érzi, kiszakad alóla az aszfalt, kiszakad a lába alól az út, kiszakad a föld is, és egy láthatatlan futószalagon mozogni kezd minden, egyre sebesebben, és erőt vesz rajta a remegés. A nyelve teljesen betölti a száját, a szájpadlásához tapad, már nem fér a fogai közé. Próbál az orrán keresztül lélegezni, az orrlyukai minden lélegzetvételnél kitágulnak: két hatalmas fekete nyílás, akkora, hogy alig fér el az arcán. És amikor már úgy érzi, az örvénynek sosem lesz vége: vágás. Vége.

Valójában csupán egyetlen pillanatig tart az egész. Még sosem érzett ilyet, és hirtelen rátör a felismerés, hogy lezuhan.

Reszkető lábbal tesz egy lépést oldalra, kicsit közelebb ahhoz, aki mellette áll. A tagjai mintha ólomból volnának.

Ismét megszorítja a korlátot, és a hideg fém visszarántja a valóságba.

A gondolataiba kapaszkodik.

Csakis közülük tehette valaki. Hihetetlen, hogy ez senkinek nem jutott az eszébe, pedig oly nyilvánvaló. Miért ilyen végtelenül ostobák a rendőrök? Ha egyszer rááll az agyuk valamire, nem látnak távolabb. Ha valaki iszik, és veri a feleségét, akkor már gyilkol is? De én most közel vagyok. Nagyon közel, gondolja, aztán a világ kitágul, hatalmas tévéképernyővé változik, ő pedig full HD-ben, lassítva nézi, mint egy filmet, ami akkor játszódott, amikor ő még csak hároméves volt, a film csíkos és elmosódott, olyan, mintha egy VHS-kazettáról játszanák, amit valaki ezerszer megnézett már, de ő persze nem erre gondol, hisz a VHS nem sokat mond, biztosan tudja, mi az, de nincs igazi emléke róla, milyen egy kazettán egy filmet újra és újra végignézni, a kedvenc részeket visszatekerni, amíg el nem mosódik a kép, de tovább nézni, hisz úgyis tudjuk, mi történik, nem is kell látni a filmet, hisz odabenn látjuk már.

A filmen – ami felizzott képzelete szélesvásznú képernyőjén pereg – épp megölnek egy lányt.

Folyóparton vagyunk, a hínárral benőtt, széles meder alján alig csörgedezik víz, a töltés meredek, felveri a gaz. Alkonyodik.

Háttal áll, nem látni az arcát.

Újra és újra a feje fölé emel egy betondarabot, aztán nagy lendülettel lesújt a lány fejére. A lánynak csak a lába látszik – és ez jól is van így. Szép, formás lába van, napbarnított. A cipő azonban, ami az egyik lábáról már hiányzik, ronda. Holdjáró, a Spice Girls tagjai hordtak ilyet, aztán mindenki más is, aki olyan akart lenni, mint ők. A lány formás lába rángatózik, ő pedig úgy érzi, mindjárt hányni fog.

Legyen már vége ennek a kurva filmnek, gondolja, aztán váratlanul szavalni kezd. A hangja most tiszta: lassan, kántálva beszél, és a szavak ritmusára előre-hátra ingatja a testét, miközben a korlátba kapaszkodik.

Arcod a peronon

Lázam a karodon

Fiatalon azt hiszed, minden szép

Elmúlik a fénykor

Emlékek hétkor

Utána marad, ami tép

Mint fagy a zúzmarával

Gyerekek voltunk mindahányan

Te világ, minek áltattál

Mi van? Miről beszélsz?, kérdezi a mellette álló.

Ez egy vers. Az a címe, hogy Fagyos világ. Én írtam.

Persze ő sem ismerte.

Az a Kardos, feleli. De neki tetszett… azt hiszem.

A név hallatán a másik felkapja a fejét, de ő ezt már nem látja.

Közel vagyok, motyogja, aztán ő és a gondolatai végleg elengedik egymást.

Mihez?

Közel, válaszolja, és megtántorodik.

Egy pillanatig úgy tűnik, elterül a szalagkorlát és a híd külső korlátja közti szűk biztonsági sávon. De sikerül megkapaszkodnia, lassan egyenesbe tornázza magát, és belebámul az éjszakába. A letenyei oldalról nézve a Kőröshegyi völgyhídról csupa feketeséget lehet csak látni, de nem fordul hátra, hogy átnézzen a szalagkorlát sűrű alumíniumoszlopai között a híd túloldalára. Ha átnézne, látná a távolban a tihanyi fényeket, és akkor talán minden másképp alakulna.

Kihalt a híd. Ha valaki épp arra autózna, akkor sem biztos, hogy észrevenné őket. Két alak valahol a hatodik és hetedik pillér között félúton talpig feketében, a pulóverük kapucnija az arcukba húzva.

Úgy szorítja a korlátot, mintha az élete múlna rajta, és nem tudja, hogy ez történetesen így is van. Kapkodva veszi a levegőt, zihál, ahogy kinyitja a száját, és újra beszélni próbál.

Nem tudom, jó ötlet-e itt lenni, mondja akadozva. Rosszul vagyok.

Leereszti a karját, a mellkasát nekiveti a hideg korlátnak. A szegycsontjáig sem ér a fekete fém: megint valami, amit nem rám méreteztek, villan belé egy utolsó gondolatmorzsa. Egyre erősebben szédül, a hányinger hullámokban tör rá.

A köd végül betolakszik közéjük, szétfeszíti őket, pedig közvetlenül egymás mellett állnak, együtt bámulnak bele a semmibe.

Aztán a másik sóhajt, felemeli a kezét, hogy megsimítsa a hátát, de mielőtt hozzáérne, félbemarad a mozdulat.

Váratlanul lehajol, alányúl a mellette álló vékony, magas alaknak, és egy hirtelen rántással átperdíti a korláton. Egy nyikkanás sem hallatszik.

Szar vers volt, dünnyögi, akármit mondott is rá a Kardos.

Elindul vissza, Szárszó felé.

1
Siófok, 2019. szeptember 29., vasárnap este

A férfi megmarkolja odalenn, Kardos Júlia felnyög, majd rögtön elszégyelli magát. Aztán megszorítja a férfi kezét, arra ösztökélve, hogy még erősebben csinálja.

Ha nem száguldana az ereiben öt vagy hat pohár chardonnay, most bizonyára azt gondolná, hogy ezt nem lehet elfelejteni, akármilyen rég csinálta is az ember utoljára. De most nem gondol erre, ahogy más egyébre sem.

Már nem. Az elején, amikor Imre Csaba lehuppant mellé a kanapéra, még igencsak zavarban volt. Azonban egy pillanatig sem volt kétséges, hogyan fog alakulni az este. Júlia várta is, bár kissé úgy, mint a törvényszerűen bekövetkezőt, mint egy ütközést egy kocsi anyósülésén ülve, amikor a szemből száguldó autó fényszóróitól bénultan rádöbben az ember, hogy ennyi volt. Ez most már bizonyosan meg fog történni.

Pedig annyi minden lehetett volna. És amúgy is, ha pénteken elmegy arra a kórustalálkozóra, akkor a férfi most nem lenne ilyen ismerősen idegen. Ott kulturáltan beszélgettek volna egy-egy pohár bort szorongatva, felelevenítve a régvolt emlékeket, udvariasan érdeklődtek volna a másik utóbbi húsz évéről, és akkor ezen a vasárnap estén talán minden máshogy alakul. De Júlia nem ment el a találkozóra. A meghívás is váratlanul érte. Mióta elvégezte a gimnáziumot, soha, semmilyen találkozójuk nem volt. Talán senkinek sem volt kedve megszervezni, vagy egyikük sem érezte úgy, hogy az a négy év érdemes rá, hogy időről időre megemlékezzenek róla – ki tudja. Júlia sosem hiányolta, épp ellenkezőleg. Egészen a meghívásig hálás volt, hogy nem kell ilyeneken részt vennie. Mindig is viszolyogva gondolt ezekre, ahol egy csapat szorongó felnőtt, akiket egyszer, néhány év erejéig összefújt a szél, most azon igyekszik, hogy bizonyítsa: ő aztán vitte valamire.

A férfi, aki épp a nyakát csókolta, persze elment. És Júlia meg volt győződve róla, hogy minden pillanatát imádta. Egy híres ember a sok senki között. Tálcán nyújtott sztárság erős nosztalgiával fűszerezve. Így hát, mivel Júlia gyűlölte az osztálytalálkozókat, amint a férfi este tíz körül megérkezett, még a kabátját sem vette le, már mindketten tudták, hogy le fognak feküdni egymással.

A lakásban sötét van, de a nappali tóra néző üvegfalán szürkés derengés szüremlik be. Odakinn szitál az eső, nem hagyta abba egész nap, egy pillanatra sem.

Júliáról már lekerült minden, a férfi azonban teljesen fel van öltözve.

Adni akar, ez nem vitás. Júlia a hátán fekszik a kanapén, a fehér ing felé nyúl, hogy kigombolja, de a férfi megfogja a kezét, és leszorítja. Júlia behunyja a szemét, és végképp belevész az éjszakába. Az orgazmus letaglózza. Hosszan kifújja a levegőt, aztán magzati pózba gömbölyödik, és halkan sírni kezd.

A férfi feláll, és átmegy a hálószobába. Nem csukja be az ajtót. Júlia hallja, ahogy nyikkan az ágy, amikor leveti magát rá. Rájuk telepszik a csend, és ebben a pillanatban nem is lehetnének idegenebbek egymásnak.

Júlia vár. Néhány perccel később meghallja a férfi egyenletes szuszogását. Felkel a kanapéról, megáll az üvegfal előtt, és a Balaton tompa tömegét bámulja. Megtörli az arcát. Már nem sír.

Egy idő után visszamegy a kanapéhoz, és a meztelen testére felveszi a fekete gyapjúgarbóját és a sötétszürke farmerját.

A szextől csak erősödött a fejében a lüktetés. Cseng a füle, a járása még mindig bizonytalan. Az, ami az imént történt, most valószerűtlennek hat.

Lefeküdt egy férfival, akivel több mint húsz éve nem találkozott, miközben hét éve nem ért hozzá férfi. Azóta nem, mióta ő nincs többé. Azóta senki sem. Hacsak azt az egyet nem számítjuk. Azt az egy éjszakát.

Kimegy a konyhába, és elővesz a hűtőből egy újabb üveg bort. A műanyag dugó engedelmesen csusszan ki az üveg nyakából. Júlia vár egy kicsit, de a háló felől a monoton ki- és belégzés egy pillanatra sem változik. A mosogató feletti szekrényből kivesz egy talpas poharat, pár pillanatig nézegeti a szagelszívó lámpájának gyenge fényében, aztán inkább visszateszi a helyére, fogja a hűvös palackot, visszamegy a nappaliba, letelepszik a kanapéra, beburkolózik egy puha, barna plédbe, és az üvegfalon át a sötétséget bámulja. Aztán meghúzza az üveget, hogy nem sokkal később már semmire se kelljen gondolnia.

2
2019. szeptember 30., hétfő reggel

Felriad.

A borongós idő megmaradt, a víz és az ég szürkéje szinte egybeolvad a horizonton.

Meglepődik, hogy a kanapén ébredt. Aztán lassan emlékezni kezd. Bár ez túl erős megfogalmazás a chardonnay-függöny mögött derengő néhány emlékfoszlányra. Hogy miért chardonnay, maga sem érti. A rizling a megszokott. Néhanapján királyleányka. Esetleg furmint. Ha minden kötél szakadt, akkor cserszegi. Chardonnay soha. De miután vasárnap reggel megérkezett Siófokra, és elment a közeli Lidlbe, hogy feltöltse a sterilen üres lakás hűtőjét, mégis azt vette meg.

Egy egész kartonnyit. Majd miután bepakolt négy zacskó durumlisztes spagettit, kellő mennyiségű üveges bolognai szószt, néhány paradicsomot, tejet, szeletelt toastkenyeret, sonkát, sajtot és egy saját márkás margarint, visszakanyarodott még egy kartonért. Ki tudja, meddig marad itt. Ne kelljen leszaladgálnia.

A bor vásárlása az évek során nem lett különlegesebb feladat a friss tej beszerzésénél. Egyszer egy kollégája, még Pesten, röhögve mesélte egy karácsonyi munkahelyi bulin, hogy ha az ember iszik, jó, ha tart egy macskát. A macskaalom jól kitölti a szatyrot, amelybe az üres üvegeket pakolja, így azok nem csapnak zajt, amikor leviszi a szemetet a lépcsőházban. Arról, hogy a zugivásnak egyéb, szemmel látható jelei is vannak, a borgőzös kolléga nem tett említést. A többiek pedig megtették neki azt a szívességet, hogy ők sem hozták szóba. Júliának nem volt macskája. Akkor még nem. Csak utána lett. Miután Keszthelyre költözött. A fekete perzsát egy menhelyről hozta, csendes volt, odaadó, sárga szeme felizzott, ahányszor csak Júlia megsimogatta. Azóta a magány is könnyebb lett kicsit, és az üres üvegek sem csörögtek annyira.

A macskát persze nem hozhatta magával. Egy full panorámás balatoni apartman nem az a hely, ahová az ember macskával költözik be. Kardos Júlia kollégája, Horváth hadnagy nem örült a felkérésnek, igaz, senki nem kérdezte, mit szól hozzá. A főnöke megkérte, hogy naponta egyszer ugorjon fel, öntsön friss vizet, bontson egy alutasakost, töltse fel a száraztápos edényt, és pucolja ki a macskaalmot. Aztán, amint végzett, töltsön legalább tíz tartalmas percet a macskával: vegye ölbe, simogassa, és megnyugtató hangon beszéljen hozzá. Horváth kínban volt, mert az istennek sem akart eszébe jutni, hogy hívják a főnöke macskáját, de képtelen volt megkérdezni tőle. Majd kísérletezik. Hátha hallgat valamire az a szerencsétlen. Két éve dolgoztak együtt, és a nő ez idő alatt nem beszélt másról a magánéletéből, csakis a macskájáról. Bár jobban figyelt volna!

Júlia felül a kanapén, lefejti magáról a plédet, beletúr a hajába, és valami megmagyarázhatatlan okból érzi, hogy egyedül van. A telefonján megnézi az időt: tíz múlt kilenc perccel. A lakás üres. Lassan körbejár a helyiségekben, de a férfinak, aki előző éjjel olyan nagylelkűen kielégítette, hűlt helye.

A hálószobában két dolog emlékeztet arra, hogy tényleg itt járt, és nem csak a nő bortól fűtött álmában szerepelt. A teste lenyomata a franciaágy bal oldalán a moher ágytakarón és az éjjeliszekrény alatti konnektorba dugott telefontöltő. Halványan rémlik, hogy egy sporttáskával érkezett, de mostanra minden eltűnt a lakásból, akárcsak ő.

Júlia csak áll a töltőt bámulva, mintha az bármiről tudhatna, aztán eszébe jut: a Facebookon látta, hogy a férfi nemrég teljesítette a budapesti félmaratont. Tudta, hogy hajdanában is futott, most mégis meglepte a poszt, amint a férfi diadalittasan befut a célba. A képre persze özönlöttek a lájkok meg a szívecskék, Júlia is nyomott rá egy ölelős lájkot, de ugyanazzal a lendülettel ki is törölte. Gyűlölt nyomot hagyni az online felületeken, bár rendszeresen csekkolta az üzenőfalát. Egyszer egy internetes cikkben kukkolónak nevezték az ilyeneket, az ő fajtáját. Emiatt néhány percig csapnivalóan érezte magát, aztán ott folytatta, ahol abbahagyta. Jólesett látnia, hogy másnak legalább van élete.

Arra a meggyőződésre jut, hogy a férfi biztosan futni ment. Az ilyen negyvenes palik el nem eresztenék a fiatalságot, a sport pedig pont azt nyújtja nekik, amire az egójuknak szüksége van: adrenalint, zajos sikert a közösségi médiában és a sérthetetlenség hamis illúzióját.

Felmerül benne, hogy a férfi talán rögtön utána indulni akart Pestre, és már levitte a holmiját a kocsiba. Nyúl a telefonjáért, hogy küldjön neki Messengeren egy üzenetet, aztán félbehagyja a mozdulatot. Mi van, ha megbánta, ami tegnap éjjel történt, és semmiképp sem akart ott lenni, mire Júlia felébred? Annyi minden lehet. Elhatározza, hogy leáll az agyalással. Átmegy a tágas amerikai konyhába, ahonnan ugyanúgy premier plánban látszik a Balaton, mint a nappaliból, és bekapcsolja a kávéfőzőt. Két kávéval, két Advillal és egy gyors zuhannyal később még mindig egyedül van. Aztán – mielőtt alaposabban átgondolhatná és elvethetné a képtelen ötletet – a bőröndjéhez megy, és előkotorja az aljáról a futónadrágot és a softshell dzsekit, amelyet indulás előtt vett az egerszegi Decathlonban. Útban Siófokra eldöntötte, hogy reggelente futni fog a parton. Majd ma elkezdi.

A pszichológus szerint – akit néhány hónapja hirtelen ötlettől vezérelve felkeresett, hogy aztán az első alkalom után többé ne keresse – a sport jótékonyan hat a depresszív állapotokra. Nem, nem depressziós. Ezt a férfi többször is hangsúlyozta. Csak kimerült. Burn out, mondta affektáltan, mintha a hangzatos angol kifejezéstől az ólmos fáradtság és a magányos esti piálások mindjárt kellemesebbnek tűnnének.

Júlia copfba köti a haját, a homlokába húzza a baseballsapkát, beteszi a fülest, a telefonján elindítja a nemes egyszerűséggel Dalok című lejátszási listáját, és vet egy pillantást az előszobatükörbe, hogy megállapítsa, magabiztos, sportos negyvenes nőnek fest-e. Az eredmény nem egyértelmű.

Meglepi az arcába csapó hideg szél. A part menti sétány kong az ürességtől. Júlia hosszan elnéz mindkét irányba. Ameddig a szem ellát, új apartmanházak pöffeszkednek közvetlenül a part mentén, a tavat bámuló üvegtábláikat sárgára színezi a szürke felhők közül hirtelen előbukkanó nap.

Fogalma sincs, merre induljon. És azt sem tudja, minek. Ha a férfi után ered, bármerre legyen is, esélytelen, hogy utolérje. Úgy dönt, inkább sétál, mint hogy kinevettesse magát. Egy ideig tétován álldogál, átugorja a lejátszási listán Norah Jonest: ezen a reggelen végképp nincs szükség az önsajnálatra. Az éjjel volt egy orgazmusa, és jelenleg a férfit keresi, aki eljuttatta odáig. Ehhez sokkal inkább a Prodigy illik.

Hangosabbra állítja a zenét, és elindul az Ezüstpart szállodasora irányába. Sétatempóban megy, és a megfelelő első mondaton gondolkozik, ha végre megtalálja a férfit.

A motoros a semmiből bukkan fel. Öreg Simson, rajta testes nyugdíjas, hátán keresztbe vetve horgászbotok. Alig fér el Júlia mellett a keskeny aszfaltcsíkon, miközben megelőzi. A zenén átüt a motor rekedt tülkölése, Júlia nagyot ugrik, mert a bottartó táska teteje nyakon vágja. A férfi hátrakapja a fejét, kétségbeesetten kapaszkodik a kormányba, hogy a hirtelen kanyarból újra egyenesbe kerüljön, és nyilvánvalóan kiabál valamit. A nő nem hallja mit, igaz, a szavaknak nincs is jelentősége.

Vesz néhány mély lélegzetet, hogy visszaigazítsa a pulzusát, aztán alig ötven méterrel távolabb egy lezárt vécéépülethez ér. Hiába a luxustársasházak néhány méterrel feljebb, a szocreál betonkocka a Tuto lakattal lezárt vasráccsal időtálló része a látképnek. Alig pillant oda, már tovább is halad. Majd önkéntelenül lassítja a lépteit, és megáll.

Mereven bámulja az aszfaltot, aztán visszafordul, és a szemét végigjártatja a piszkosfehér épületen. Valami más. Valami van. Ott.

Határozott léptekkel visszamegy, és körbejárja a vizesblokkot. Fellép egy lépcsőfokot a bejáratnál. A vasrács mögött a női mosdó ajtaját nyitva felejtették. Három fehér mosdókagyló ódivatú fajanszlábakon, koszlott cementpadló. Teljesen normális minden.

Aztán, épp amikor a Rolling Stones végez a „Don’t Stop”-pal, és marad néhány másodperc, míg Cecilia Krull negédes hangján belekezd a „My Life Is Going On”-ba, meghallja. Először azt sem tudja, mit. Valami nem olyan, mint szokott. Előkotorja a dzsekije zsebéből a telefonját, és leállítja a zenét.

A nádas felől jön.

A hullámok a nádas előtt. Más a hangjuk. Nem olyan, mint kicsivel arrébb. Máshogy érnek partot, talán azért. Talán az útjukba akad valami. Valami, amit előbb érnek el.

Odamegy, pedig nem akar. Csak viszi a lába, függetlenül attól, ő akarja-e. Aztán már látja. A férfit, aki az éjjel annyit adott neki. A férfit, aki arccal lefelé lebeg a sekély vízben. A hullámok újra és újra a vörös sziklákhoz csapják, a halántékát nézi, amint újra és újra egy hegyes csúcshoz verődik, a húst nézi, ahogy a szétnyílt bőr láthatóvá teszi, a vörösesszőke haját, ami a koponyájához tapad, mint egy túl szoros úszósapka. Aztán megnézi lejjebb is.

A térdig letolt farmert és a hatalmas fekete műfalloszt, ami az ánuszából mered ki.

Figyelmezteti magát, hogy nem hányhat. Ő nem. Hisz rendőr. Életvédelmi nyomozó.

3
2019. szeptember 30., hétfő, késő délelőtt

A járőrlány arca elzöldült.

Júlia figyeli, miközben a füves részen átvágva lassan közelíti meg a lejárót. A holttest a hullámzás ritmusára folytatja kitartó táncát a sziklák irányába, hogy aztán a visszahúzódó víz újra magával sodorja befelé. Gyors-gyors-lassú, gyors-gyors-lassú. Bizarr rumba az iszaptól zavaros vízben, és egy pályakezdő rendőrlány sűrű, ragasztott pillákkal.

Remeg a lába, ez most már Júlia számára is nyilvánvaló. Aggódni kezd érte. Ha elájul, többet árt majd, mint használ, már így is fölöslegesen tapossa össze a terepet, hát még ha el is vágódik alig pár lépésnyire a lépcsőtől. Miután hívta a 112-t, Júlia már alaposan felmérte a terepet. A szezonon kívül nyíratlanul hagyott fű a párás hidegben a földhöz lapult, de a rövid húzásnyom azért kivehető. A vécéépület mögötti részen indul, és a betonozott partig ér, alig több mint két méter az egész. A nyom hirtelen kezdődik, előtte autókerekek széles ívben kanyarodó nyoma látszik a füves részen, de a járdaszakasznál megszakad.

Biztos, hogy nem itt ölték meg, gondolja Júlia, aztán elkapja a járőrlány karját, nehogy elessen, és lágy hangon azt mondja:

– Szerintem hívja a TIK-et.

– Mit? – kapja fel a fejét a lány, és elrántja a karját. Szembefordul vele, aztán körülményesen előkotor egy papír zsebkendőt a sötétkék pufidzsekije zsebéből, és alaposan kifújja az orrát.

– Csak annyit mondtam, hogy szerintem szóljon be a tevékenységirányítási központba, és hívja a forró nyomosokat. Egyértelmű az idegenkezűség. De ezt már a telefonban is elmondtam a kollégáknak. Nem is értem, miért csak magukat küldték.

– A protokoll szerint először a járőröknek kell… – kezdi a lány bizonytalanul, és nagyon igyekszik, hogy a holttest egy pillanatra se kerüljön a látómezejébe. Júlia segít neki, hátrébb lép, a lány hálásan követi.

– Ahogy az előbb is mondtam – kezdi türelmesen –, dr. Kardos Júlia vagyok a keszthelyi kapitányság életvédelmi osztályáról. Én találtam meg a holttestet. És meg tudom ítélni a helyzetet, ebben biztos lehet. Ha a kolléga azt tette volna, amit a telefonban javasoltam, a megyeiek már úton lehetnének Kaposvárról, és a helyszínelés jó egy órával előbb elkezdődhetett volna. Forró nyom. De hisz ezt tudja. Maga remek rendőr, csak ez most hirtelen kicsit sok volt, ugye?

A lány a fekete csónaksapka alá tűri a folyton az arcába csapódó haját. A keze még mindig remeg. A hangja is.

– Annyi ilyet láttam. Képen. De ez így nagyon más.

– Hát persze, emiatt ne érezze rosszul magát. Ezzel mind így vagyunk. Én az első emberölési helyszínemen például összehánytam magam – mondja Júlia, pedig nem vele történt, hanem egy férfi kollégájával. De ez így most többet fog segíteni a lánynak, mintha az igazat mondaná. Empatikusabbnak tűnhet. És a lány most már talán hívja végre a központot, hogy haladhasson az ügy.

– Azt hiszem, igaza van, beszólok, hogy küldjék a bűnügyi helyszínelőket – mondja, azzal megkönnyebbülten elindul a járőrkocsi felé.

Júlia nem követi. A parton marad. Bár ez szabályellenes. Ő nem maradhatna most itt egyedül. Manipulálhatná a helyszínt. Ha akarná. De nem szól a járőr után. Felesleges még jobban összezavarni. Inkább visszafordul a víz felé, és a férfit nézi. Amit lehetett, azt már úgyis megtette, mielőtt telefonált.

De most át kell gondolnia, mi ez az egész. Rá kell jönnie, mi történik körülötte, mielőtt ideér végre egy rendes nyomozó, és felteszi neki a megfelelő kérdéseket.

*

– És maga eljött ide, egy olyan férfi lakásába, akire már alig emlékezett? – kérdezi másfél órával később Forrai őrnagy, és végigméri az előtte álló nőt. Júlia festetlen, seszőke haja itt-ott kibomlott a copfból, a baseballsapkáját már levette. Az arca ránctalan, csak az orrától indul két szigorú vonal a szája szegletébe, de az is elsimul, amikor beszélni kezd. Kétoldalt, a járomcsontja feletti májfoltok és a már nem annyira feszes bőr a kézfején árulja csak el, hogy túl van már a negyvenen. Most épp szorosan összefonja a karját, és akárhogy igyekszik, nem tud úrrá lenni a reszketésén. A szél felerősödött a tó felől, a helyszínelők sátra alig tud ellenállni a rohamokban érkező lökéseknek.

– Nem azt mondtam, hogy alig emlékeztem rá – válaszolja, aztán vár egy kicsit, hogy a foga vacogását megállítsa. – Ne forgassa ki a szavaimat, kérem. Azt mondtam, hogy ismerősök voltunk a Facebookon, mert annak idején egy gimnáziumba jártunk, de azóta nem tartottuk a kapcsolatot. Amikor rám írt, nagyon meglepődtem. Nyilván magával is volt már ilyen, nem?

A férfi mereven néz a szemébe, és nem válaszol. Kardos Júlia megállapítja magában, hogy a férfi épp azt teszi, amit kell. Ő maga sem csinálhatná jobban.

– És fizetett valamit ezért a lakásért? – folytatja szenvtelenül a nyomozó. – Ez egy luxushely. Egy ilyenben nyáron minimum ötvenezer egyetlen éjszaka. Ha nem több. Az ismerőse, vagyis az elhunyt… – belepillant a jegyzetfüzetébe, hogy megkeresse az áldozat nevét, pedig Júlia elképzelhetetlennek tartja, hogy lenne az országban bárki, aki nem ismeri ezt a nevet – Imre Csaba nem kért érte semmit? Vagy nem pénzt kért érte? – kérdezi, miközben tetőtől talpig végigméri Júliát.

A nő nyel egyet, aztán úgy dönt, ideje ezt a beszélgetést más vágányra terelni. Kezd szürreálissá válni. Egy fiatal férfi – erős prekoncepciókkal – épp egy negyvenes nőről igyekszik kideríteni, hogy pénzért szexel-e, miközben alig tíz méterre tőlük egy férfi meggyalázott holtteste fekszik kiterítve.

– Ne haragudjon, de nem tudnánk ezt máshol folytatni? – kérdezi.

A férfi felsóhajt, és a sétányt keresztező utca sarkán álló autó felé mutat.

– Üljünk be a kocsiba, ha magának úgy kényelmesebb.

Júlia nem válaszol, csak megindul a sétányon, a férfi meg igyekszik lépést tartani vele.

Az autóban Kardos Júlia rögtön fölenged. Évek óta gyűlő por szagát érzi, és emberekét. Gyanúsítottakét, tanúkét, sértettekét, kollégákét. Újra otthon van. Itt nem történhet semmi baj. Itt már sínen van.

– Elmondaná, hogy mit tudtak meg eddig a helyszínelők? Mit mond az orvos?

A férfi ránéz, és felvonja a szemöldökét.

– Figyeljen rám, hölgyem. Én értem, hogy ön kolléga. De épp ezért pontosan tudja, hogy a dolgok nem így működnek. Álmomban sem gondoltam volna, hogy egy életvédelmis nyomozónak – még ha csak százados is – ezt nekem kell elmondanom.

Júlia vár. Mérlegeli, hogy a rendfokozatára tett megjegyzésre reagáljon-e. Aztán dönt. Inkább a lényegre tér.

– Az idejét vesztegeti velem, ahelyett, hogy valami értelmes irányba indulna el már most, rögtön az elején. Mi a véleménye a vibrátorról, amelyet az áldozat ánuszába helyeztek? Mire utalhat? Nyilván ez az, ami jelenleg a legerősebb nyom.

– Hm – hümmög Forrai őrnagy, és vesz egy mély lélegzetet. – Vegyük át újra az elejétől a maga történetét, aztán nyugodtan áttérhetünk arra a részre, ahol kioktat arról, hogyan végezzem a munkámat. Oké?

Júlia már nyitja a száját, aztán becsukja. Pontosan tudja, hogy a férfinak igaza van. Kihúzza magát, és szabatosan összefoglalva elmondja ennek a rossz arcú kollégának, hogy mi a fészkes fenét keresett Imre Csaba lakásában, mielőtt holtan találta a Balaton ősziesen hűvös vizében.

– Nos, akkor ismét az elejétől – kezdi kimérten. – Ahogy a személyimben is olvashatja, dr. Kardos Júliának hívnak, negyvenegy éves vagyok, a keszthelyi kapitányság életvédelmis nyomozója.

– Igen – vágja rá türelmetlenül a férfi. – Kardos százados, ahogy az előbb az egyik nyomrögzítő kolléga mondta is. Emlékszik magára egy lövészetgyakorlatról Kanizsán.

– Őrnagy – vágja rá a nő.

– Hogy mondja? – kérdezi Forrai, és ráadja a gyújtást, hogy egyujjnyira lejjebb eressze az ablakot a vezetőülés oldalán. Kezd elfogyni körülöttük a levegő.

– Csak annyit mondtam, hogy a rendfokozatom már őrnagy. Épp azelőtt kaptam kézhez a kinevezésemet, hogy eljöttem… – válaszolja Júlia, aztán egy árnyalattal halkabban hozzáteszi: – Táppénzre.

– Megtudhatnám ennek az okát?

– Volt egy ügyem – mondja Júlia, és a szabatos összefoglaló anélkül ér véget, hogy érdemben elkezdődött volna. A kérdés abba az irányba indítja el a gondolatait, ahol a szabatosság nem tud érvényesülni. – Egy ügy, ami sokat kivett belőlem. Aztán az elkövető meghalt. A fogdában – a tőmondatai most suttogássá csitulnak. De azért folytatja: – Öngyilkosság. Lezárták a vizsgálatot. Ennyi. Ennyi az én történetem.

Forrai a nő arcélét fürkészi.

– Szóval volt egy ügye, ami nem úgy zárult, ahogy tervezte. Ezért táppénzre ment. Segítsen egy kicsit megértenem ezt, kérem.

Júlia megrázkódik, aztán ütközésig engedi le az oldalán az ablakot. A hűvös úgy zúdul be az utastérbe, mintha csak erre várt volna.

– Egy férfi két fiatal lányt ölt meg odaát a másik parton. A Nyugati medencében. Aztán rájöttünk, hogy nem először csinálta. Sorozatgyilkos volt. Egy igazi sorozatgyilkos.

Forrai rámered.

– Várjon, én ezt az ügyet ismerem. A férfi Pécsen ölt előtte, még egyetemistaként, ugye? Kétszer is. És az az ügy azóta is felderítetlen maradt. De hisz akkor maga… maga az a nő, aki elkapta. És beletenyerelt egy durva lányprostitúciós hálózatba is. De hiszen akkor maga… – elhallgat. A tény, hogy épp egy friss gyilkosságban kellene beindítania a forró nyomot, hirtelen parkolópályára kerül. Most csak a döbbenet van. És a döbbenettel vegyes tisztelet. Ez a nő nem semmi.

A nő azonban – akit épp döbbenten tisztelnek – ezt nem érzékeli. Sírni kezd. És úgy tűnik, egy darabig abba sem akarja hagyni.

Forrai villámgyorsan dönt, és azt mondja:

– Nézze, most nem kérdezek többet, oké? Amint végzünk a helyszíneléssel idelenn a parton, felmegyünk a lakásba, és ott is lefolytatjuk a szemlét. Aztán holnap reggel elmegyek magához, és ott beszélgetünk tovább. Rendben lesz így?

– Köszönöm – válaszolja Júlia, és megtörli a szemét. Minél hamarabb össze kell szednie magát, ne lássa ez a férfi, amint egy nyomozó kolléga elveszti a kontrollt.

Végignézni egy gyilkossági helyszínelést anélkül, hogy a részese lehetne – ez olyan élmény, amit kevés rendőr tapasztalhat meg. És valószínűleg ők sem szívesen.

Miután a megyeiek megérkeztek, a part rövid időn belül felbolydult méhkashoz hasonlított. A siófoki forró nyomosokhoz csatlakoztak a kaposváriak, hogy rögtön és megkérdőjelezhetetlenül át is vegyék az irányítást.

Júlia nem szívesen vallotta be magának, de Forrai jól végezte a dolgát. Határozott volt, és higgadt. Alapvetően hagyta, hogy mindenki tegye, amit kell, de amikor odavetett egy-egy tőmondatot, akkor minden egyes alkalommal igaza volt. Júlia csak egyszer nem értett egyet vele. Vagyis dehogynem. Rendőrként ő is ezt tette volna. Kiterjeszti a helyszíni szemlét az apartmanra, ahol – a jelenlegi információk alapján – utoljára látták élve az áldozatot.

A kiterjesztett helyszíni szemlét még ma meg kell tartani. Rendőrként ezt persze pontosan tudja. Nőként azonban semmi másra nem vágyik, mint hogy beálljon a forró zuhany alá, aztán egy üveg chardonnay-vel bevackolódjon a takaró alá, és átgondolja a napot.

De erről még jó ideig szó sem lehet.