Magyar Miklós

Algír nyomornegyedétől
a Nobel-díjig
Tanulmányok Albert Camus-ről

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill
Szöveggondozó: Bellus Ibolya
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Magyar Miklós, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6283 86 7

Algír nyomornegyedében töltött gyermekkor – Az első ember

A Nobel-díjas Albert Camus életművének tanulmányozását célszerű egész életét, munkásságát meghatározó utolsó, posztumusz regényével kezdeni. A könyv hiteles képet ad az író szülőföldjéről, családjáról, gyermekkoráról. Ezért kívánkozik a tanulmánykötet élére a Camus születésének évfordulójára készült, legszebb regényéről szóló cikk, valamint a regény narratológiai problémáival foglalkozó tanulmány.

Albert Camus: Az első ember

A Nobel-díjas Albert Camus november 7-ei születésnapjáról Az első ember (Le premier homme)[1] című posztumusz regényével emlékezem meg, annál is inkább, mivel az önéletrajzi ihletésű regény Jacques Cormeryje szinte pontos mása a gyermek Camus-nek. A könyv az író halála után, 1994-ben jelent meg, lányának, Catherine Camus-nek szöveggondozásában.

A regény megírásának körülményei közé sorolható többek között Camus lelkiállapota, hiszen a szerző lehangolt ekkor, megviselik az algériai függetlenségi háború eseményei s az, hogy baloldali barátai elfordulnak tőle és „a kapitalisták bérencének” nevezik, amiért elítéli a Gulagot. Már 1951-ben, A lázadó ember megjelenésekor kíméletlen támadások érik mind az egzisztencialista filozófusok, mind a szürrealista írók, költők részéről. Mindezt betetézi felesége, Francine egyre súlyosbodó depressziója.

Az első ember (Le premier homme) cím 1953-ban fogant meg Camus-ben. 1959-ben egy másik lehetséges címet is említ egy interjúban: „Valójában egy másik nevet akartam neki adni, Ádámot, ha ennek a címnek egy mitikus, hacsak nem mitológiai értelmet lehetett volna adni. (…) Valójában mindannyian, magamat is beleértve, egy bizonyos fokig „az első ember” vagyunk, saját történetünk Ádámja.”[2] A könyv címe nyilvánvaló intertextuális utalás a Bibliára. Tanulmányai során Camus behatóan foglalkozott a Bibliával.

A regény első képe a nyugatról kelet felé menekülő Káin útját idézi fel a felhők vonulásának irányával: „A kavicsos úton haladó szekér fölött sűrű, tömött felhők vonultak kelet felé az alkonyi szürkeségben. Három nappal ezelőtt az Atlanti-óceán fölött duzzadtak föl, megvárták a nyugati szelet, aztán meglódultak, előbb lassan, majd egyre gyorsabban repültek a foszforeszkáló őszi vizek fölött, egyenesen a szárazföldnek, szétterültek a marokkói gerincek fölött, majd megint összeverődtek az algériai fennsíkon, s most, a tunéziai határtól nem messze a Tirrén-tenger felé vették útjukat, hogy ott enyésszenek el. Miután több ezer kilométert tettek meg az északról a mindig mozgó tenger, délről pedig a megdermedt homokhullámok által oltalmazott hatalmas szigetféle fölött, alig gyorsabban haladva, mint az évezredek során a népek s a birodalmak, megtört a lendületük, néhány olvadozni is kezdett, s kövér esőcseppek hullongtak nagyokat koppanva a ponyván a négy utas feje fölött.”[3]

A könyv első fejezete Jacques Cormery születéséről szól. Különös jelentőséggel bír az, hogy kik vannak jelen a gyermek születésénél: a kantin tulajdonosnője, aki európai, az idős arab menye, egy európai orvos, két arab: a kocsi hajtója és egy másik, aki elvezeti az apát az orvoshoz. Ennek a francia–arab „együttélésnek” később derül ki a szerepe.

Megszületik Jacques Cormery. A gyermek születése tekinthető akár a Biblia Jézus születéséről szóló részének átírásaként is. Jacques, akárcsak Jézus, egy hosszú utazás után születik. A Biblia szerint Augustus császár népszámlálást rendel el, és mindenkinek a szülőhelyén kell jelentkeznie. Ezért József a várandós Máriával őse, Dávid városába, Betlehembe utazik. Kikövezetlen, kerékcsapásoktól felvagdalt, hepehupás, többnyire éles kövekkel teli ösvényeken haladnak. Mária egy málhás szamár hátán ül, amit József vezet a távoli Betlehem felé.

Jacques szülei, Henri és Catherine egy „Jól látható, de éppenhogy kitaposott úton”, egy ponyvás szekéren utaznak Algéria keleti felébe, ahol az apa „a szántók között fekvő birtok igazgatását készül átvenni.”

Megérkezésük után Mária és József egy istállóban töltik az éjszakát. Jacques szülei, Henri és Catherine egy „sötét, dohos, érezhetően régóta lakott helyiségbe” érkeznek.

Amikor Jézus megszületik, Mária gyengéden bepólyálja a csecsemőt, és a jászolba fekteti, hogy melegben és biztonságban legyen. Jacques „egy ruháskosárban csendesen feküdt.” Míg a születés körülményei bibliai átírásnak tekinthetők, az elhangzott mondatok intertextuális utalások a Bibliára. „Ekkor a beteg fölemelte a fejét és meglátta a férjét. Gyönyörű mosoly áradt szét fáradt, szép arcán. Cormery odament hozzá. – Megérkezett – lehelte az asszony, és nyújtotta a kezét a gyerek felé.”[4] Az eredeti szövegben nem megérkezett (’Il est arrivé’), hanem „Il est venu” (’Eljött’) szerepel. A fordító nyilván nem figyelt fel a camus-i szándékra, a bibliai utalásra. Máté evangéliumában ezt olvashatjuk: „Eljött az Emberfia.” (Máté, 18. 11.)

Úgy gondolom, az sem véletlen, hogy amikor segítséget kér vajúdó felesége számára Henri Cormery, így fordul az arabhoz: „Va en paix.” (’Menj békével.’) Ezek a szavak hangzanak el Jézus szájából a bűnös nő történetében: „A hited megmentett. Menj békével!” (Lukács evangéliuma, 7. 50.) (A fordításban a „Járj békével” itt is eltünteti az intertextuális bibliai utalást.)

Itt egy kitérőt kell tenni a Camus születési helye körüli vitákra. Az író valamennyi életrajza Mondovit tünteti fel születési helyként. Hivatalosan ez meg is felel a valóságnak, hisz Camus születési anyakönyvi kivonatában is Mondovi szerepel. Az első emberben leírt tanya, Jacques Cormery szülőhelye nem önéletrajzi elem lenne hát, hanem csupán fikció? Ez utóbbi hipotézist támasztja alá, hogy 2012. január 22-én Dréanban (régi nevén Mondovi) Xavier Driencourt, francia nagykövet a Saint-Ambroise utcában egy emléktáblát avatott fel, amely Camus szülőházaként jelöli meg a házat.

Camus születésének századik évfordulóján az író és újságíró Edmond Brua, Camus barátja fiával, Jean Bruával, aki újságíró és rajzoló volt, pontosítják Camus születési helyét. Ez számunkra azért fontos, mert igazolják, hogy Camus ott született, ahol Az első ember Jacques Cormeryje. A szerzők dokumentumokkal támasztják alá, hogy Camus nem magában Mondoviban, hanem a Chapeau de gendarme nevű szőlőbirtokon, még pontosabban a Saint Paul elnevezésű tanyán született. Edmond Brua tervezett egy emléktáblát, amelyen pontosan feltünteti Camus születési helyét. Az a ház, amelyre a hivatalos emléktáblát elhelyezték, nem az író szülőháza volt hát. Néhány hónapig éltek itt, kényelmesebben, mint a tanyán. Camus apjának bevonulása után hagyta el a család Mondovit és költözött Algírba.

A második fejezet, amelynek címe Saint-Brieuc, negyven évet ugrik az időben. Jacques meglátogatja apja sírhelyét Saint-Brieucben. Itt érti meg az olvasó a regény címét. „Csak most olvasta el az apja születési évét, és rádöbbent, hogy eddig ezt nem is tudta. Aztán elolvasta mindkét évszámot, 1885–1914, és gépiesen kiszámolta: huszonkilenc év. Hirtelen beléhasított egy gondolat, amitől még a teste is megrendült. Ő maga negyvenéves. A kőlap alá elhantolt ember, aki az apja volt, fiatalabb, mint ő.”[5] Ez a felfedezés avatja Jacques-ot „az első emberré”. A regényhez fűzött jegyzetekben Camus ezt írja: „Végül is azokról fogok beszélni, akiket szeretek. Csakis őróluk. Mélységes öröm.”[6]

Jacques hátat fordít apja sírjának, elhagyja a temetőt, és ekkor látogatja meg Victor Malant, aki biztatja, hogy próbáljon valamit megtudni apjáról, ha már egyszer úgyis az anyjához megy látogatóba. De már a következő mondatokban ellentmond saját magának, és kifejti, hogy ő tartózkodna attól, hogy többet megtudjon, mint amit az élet számára megtanított. Félti Jacques-ot a csalódástól.

Jacques elmondja öreg barátjának, hogy szereti, és feleleveníti pályakezdését, amikor az felkarolta és elindította pályáján. Ez a rész egyfajta tisztelgés fogadott apja előtt. Itt Jacques az író szószólójává válik, és megvallja barátjának, milyennek látja saját magát. „Kevés embert szeretek vagy tisztelek. Egyébiránt szégyellem a közönyömet. De akiket szeretek, azokat mindig szeretni fogom, ettől sem magam, sem mások nem tántoríthatnak el.”[7]

A regény legszebb része Az iskola című fejezet, amelyben tanítójának, Louis Germainnek állít emléket Camus. (A regényben Bernard úr, aki egyszer valódi nevén szerepel.) Neki köszönhette, hogy elkerülte a hozzá hasonló szegénységben élő gyerekek sorsát, a gyermekkori munkát, és megnyílt előtte az út a gimnázium, majd az egyetem felé.

Martine Mathieu-Job így foglalja össze Louis Germain szerepét Camus életében: „Camus számára a tanító többet jelentett, mint egy pótapát: neki köszönhető egy olyan élet kezdete, amely eltért a számára kijelölttől.”[8] Olivier Todd pedig leírja, hogy Camus tanítója, Louis Germain szeretné, ha Albert gimnáziumba járna, tudja, hogy a gyerek örülne ennek, de arról fogalma sincs, mekkora szegénységben él a család. Todd idézi a tanító 1959. április 30-án kelt levelét: „Csak úgy sugárzik rólad az öröm, hogy iskolába jársz. Az arcod optimizmust tükröz. És ahogy elnéztelek, soha nem gyanítottam, valójában milyen helyzetben van a családod. Nem vettem észre egészen addig, amíg el nem jött hozzám a mamád, hogy fölírjalak az ösztöndíjra pályázók listájára.”[9]

Bernard úr hosszú részleteket olvasott fel tanítványainak Dorgelès Fakeresztek című regényéből.[10] Az utolsó rész felolvasásának leírása talán a legmegrendítőbb sorai a regénynek: „Bernard úr az év végén, a regény végére érve tompább hangon felolvasta D. halálát, aztán érzelmeivel és emlékeivel küszködve némán becsukta a könyvet, majd a döbbent csöndbe dermedt osztályra emelte tekintetét, észrevette, hogy az első sorban ülő Jacques meredten nézi, csupa könny az arca, s úgy zokog, mint aki sohasem akarja abbahagyni. »Jól van, kicsikém« – mondta Bernard úr alig hallhatóan, majd fölállt, és eltette a szekrénybe a könyvet, háttal az osztálynak.”[11] Ezek után Jacques megkapja tanítójától a könyvet. „– Nesze, ez a tiéd. – Jacques egy barna csomagolópapírba kötött könyvet kapott, nem volt semmi ráírva a borítóra. De még mielőtt kinyitotta volna, tudta, hogy a Fakeresztek az, mégpedig az a példány, amelyből annak idején felolvasott az órán. – Nem, nem, ez… – azt akarta mondani, hogy túl szép. Nem talált szavakat. Bernard úr megbiccentette öreg fejét. – Sírtál az utolsó nap, emlékszel? Azóta ez a könyv a tied. – És elfordult, hogy elrejtse hirtelen elvörösödő szemét.”[12]

A regényben Camus szívszorítóan írja le továbbtanulásának történetét. A tanév vége felé a tanító közli legjobb tanítványaival, hogy pályázatot nyújt be számukra a kollégiumi ösztöndíjra. Amikor Jacques hazaér, elmondja a hírt anyjának és a nagymamának. Az anya el van ragadtatva. „Ó, mert olyan okos vagy” – mondja. „Akár okos, akár nem, jövőre tanoncnak kéne mennie” – hangzik a nagymama döntése. Ezek után „Jacques hamarosan elhűlve látta, hogy Bernard úr bekopogtat hozzájuk. A nagymama jött ajtót nyitni, kezét a kötényébe törölgetve, melynek szorosra húzott kötője kidomborította öregasszonyhasát. Amikor meglátta a tanító urat, a hajához kapott, hogy megigazítsa. (…) Te, fiam, eredj az utcára, nézd meg, nem vagyok-e ott! – mondta Bernard úr. (…) Még egy óra múlva is ott állt, az utcán már kezdett megindulni az élet, a fikuszfákon át zöldesnek látszott az ég, mikor Bernard úr előbukkant a házból s egyszer csak ott állt a háta mögött. »Hát ezzel megvolnánk. A nagyanyád derék asszony. Az anyád pedig… Ó, ne felejtsd el soha.« »Tanító úr! – jelent meg hirtelen a nagymama. A kezében tartotta a kötényét, és a szemét törölgette. – Majdnem elfelejtettem… azt mondta, hogy különórákat fog adni Jacques-nak.« »Hogyne – felelte Bernard úr. – És elhiheti nekem, nem szórakozni fog a fiú.« »De nem tudjuk megfizetni.« Bernard úr figyelmesen ránézett. Jacques vállát fogta. »Ne törődjön vele – azzal megrázta Jacques-ot –, ő már fizetett nekem.« Amikor távozott, a nagymama kézen fogta Jacques-ot, úgy mentek föl a lakásba, s most először szorította meg a kezét, erősen, kétségbeesett szeretettel. »Kicsikém – mondta –, kicsikém.«”[13]

Camus örökre hálás marad tanítójának. A Nobel-díj átvételekor mondott beszédét neki ajánlja. 1957. november 19-én ezt írja Louis Germainnek: „Kedves tanító úr! Hagytam, hadd csillapodjon egy kicsit az utóbbi időben körülvevő lárma, s most szólok Önhöz egész szívemből. Fölöttébb nagy megtiszteltetésben részesültem, pedig nem kértem, nem kerestem. De amikor megtudtam a hírt, anyám után rögtön Önre gondoltam. Ha nem lett volna, ha nem nyújt segédkezet a néhai kisgyereknek, ha nem tanít, nem ad példát, akkor ebből semmi sem valósult volna meg. Nem csinálok nagy ügyet az effajta kitüntetésekből. Ez azonban legalább jó alkalom rá, hogy elmondjam önnek, mit jelentett és jelent mindig is számomra, s biztosítsam róla, hogy fáradozása, szívvel-lélekkel végzett nagylelkű munkája tovább él egyik kis növendékében, aki felnőttként is hálás tanítványa maradt. Teljes erőmből ölelem: Albert Camus”

Jacques Cormery, Camus hasonmása az apa felkutatására indul, amikor annak lakóhelyén felkeresi a gazdákat, de az apa helyett Algéria és egy nép történelmét találja meg. Proustnál az eltűnt időt a megtalált idő követi, Camus-nél az eltűnt apát a megtalált történelem. Algéria történelmének valamennyi korszakát felidézi a regény. Az apa keresése közben Jacques visszamegy egészen a 19. századig. Camus leírja azokat a kis házakat, amelyek a 19. században épültek szerte az országban, valamennyi faluban. Szól az 1971-ben „az üldözések elől menekülő” franciákról és a mahóni spanyolokról, „akiktől Jacques anyja is származott”. Az 1905-ös marokkói háborúról, amelyben az apa részt vett, az első világháborúról, amelyben elesett. A háttérben pedig ott húzódik az algériai háború. Camus mindig is algériainak tekintette magát. „Szenvedélyesen szerettem ezt a földet, ahol születtem” – mondja 1956 januárjában, Algírban elhangzott beszédében.

Az első ember első lapjain csak a hovatartozásukkal jelölt szereplőkkel találkozunk: „az arab”, „a francia” és „a spanyol”. Ezzel Camus megadja a regény etnikai-kulturális hátterét. Az író bemutatja a Jacques Cormery által lakott szegénynegyed sokszínű népességét. Az egyik borbély olasz, egy másik spanyol. A halárus máltai. A rőföst Lévynek hívják. Szimbolikus értékű a nagyszámú francia és arab, illetve arab és francia testvéri együttélése. A marne-i csata egyik említésekor, amelyben Jacques apja elesett, arabok és franciák közös sorsáról, francia és arab hősi halottakról meg hadiárvákról beszél. „Ott történt ugyanis minden, ahol az afrikai csapatok voltak, köztük Cormeryé is, (…) az algériai arabok meg franciák (…) úgy hullottak a tűzben, mint a kéve, (…) mindennap százával születtek az árvák szerte Algériában, arabok meg franciák.”[14]

A mindennapi életben konfliktusmentes a franciák és az arabok együttélése. Itt arról is szól Camus, hogy együtt dolgoznak, a moziban együtt izgulják végig a filmeket: „azért jött el egy hét múlva annyi arab meg francia néző végigélvezni, hogyan állítja meg a szerelmesek halálos zuhanását egy gondviselésszerű fa.”[15] Lehetne még sorolni a példákat: a francia és arab gyerekekből álló focicsapatok; a kádár nagybácsi arab segédmunkása; Marlonné mosodájában két alkalmazott van, egy arab és egy francia stb. Ez nem jelenti azt, hogy Camus idilli képet festene a két nép együttéléséről. Egy alkalommal például egy arab bazár tulajdonosa, megelégelve, hogy a francia gyerekek csúfolják, felbérel arab fiúkat, akik üldözőbe veszik őket. A franciák és az arabok együttélésének konfliktusai a regény utolsó fejezetében csúcsosodnak ki: „olykor barátságok is születtek vagy bajtársiasság, de ha jött az este, visszahúzódtak megismerhetetlen házaikba, ahova soha senki sem léphetett be, elbarikádozták magukat az asszonyukkal, akit sose látott az ember, legfeljebb ha az utcán, (…) oly sokan voltak a zsúfolt városnegyedeikben, hogy lehettek bármily törődöttek és fáradtak, pusztán a sokaságuktól láthatatlan fenyegetés lebegett a levegőben, olykor szagolni lehetett este az utcán, amikor összeverekedett egy arab meg egy francia, ugyanúgy, ahogy két francia vagy két arab is összeverekedik, de nem ugyanaz a hatása”.[16]

Az első emberben Camus Algéria történelmét, a bevándorlók száműzöttségét, az itt élő népek testvérgyilkos harcait Káinra történő intertextuális utalásokkal eleveníti fel. Az emberiség történetének eme első gyilkossága valamennyi polgári és gyarmati háború szimbólumává válik Camus-nél: aki gyilkol, testvérét gyilkolja meg. A Biblia szövege szerint a gyilkosság után az Úr megátkozta Káint, hogy a föld többé ne adja neki termőerejét és bujdosnia kelljen. Ekkor Káin elbujdosott az Úr színe elől, és Nód földjén, az Édentől keletre telepedett meg. Nód földje a magány, a békétlenség, a félelem, a menekülés, a száműzetés földje volt. Az első emberben Nód földje Algéria.

Az Actuelles III lapjain a testvérharc helyett Camus a békés egymás mellett élést vizionálja. 1955. október elsején egy algériai aktivistához írt levelében a következő szerepelt: „ön és én, akik annyira hasonlítunk egymásra, ugyanaz a kultúra, ugyanaz a bizakodás; egyek vagyunk a szülőföldünk iránti szeretetben, tudjuk, hogy nem vagyunk egymás ellenségei, és tudnánk boldogan együtt élni, ezen a földön, amely a miénk.” A levél végén még hozzáteszi: „Teljes erőmmel szeretném hinni, hogy eljön a béke földjeinkre, hegyeinkre, partjainkra, és akkor arabok és franciák megbékélve a szabadságban és az igazságban, együttes erőfeszítéssel elfelejtik az őket ma elválasztó véráradatot.”[17] A Mondovi: A telepesek és az apa című fejezetben Jacques egy Veillard nevű gazdát kérdezget, tud-e valamit apjáról. Az feleleveníti a gyarmatosítást, az arabok és a franciák belharcait. „Kijövünk mi egymással. Ők is olyan ostobák meg faragatlanok, mint mi, de ugyanaz a fivér. Egy kicsit még gyilkolásszuk egymást, levagdossuk egymás tökét, kínozgatjuk egymást.”[18] Később, mintegy megidézve a vízözönt, utalást tesz Káin és Ábel testvérharcára. „Egy hétig esett az eső, a kíméletlenül zuhogó, szűnni nem akaró, hatalmas algériai eső, kiáradt a Seybouse. A mocsár feljött a sátrakig, nem tudtak kimozdulni, testvér meggyűlölte a testvért.”[19] Még ugyanebben a fejezetben az öreg orvos név szerint említi Káint. „–Háború volt – mondta Veillard. – Legyünk igazságosak – szólt közbe az öreg orvos –, őket meg barlangokba zárták az egész pereputtyukkal együtt, bizony, bizony, és levágták az első emberek heréjét, azok viszont… és így eljutunk az első bűnöshöz, tudják, Káinnak hívták, és azóta háború van, szörnyűek az emberek, főleg ez alatt a vad nap alatt.”[20]

Ha meg akarunk ismerkedni Camus életével, műveivel, utolsó regényét, az Első embert kell először elolvasnunk.

(Műút, 2020. november 7.)

1 A regény magyar kiadása: Albert Camus: Az első ember, Európa Könyvkiadó, 1995.

2 Camus, Albert: Œuvres complètes IV 1957–1959. Paris, Gallimard, 2008, 1522.

3 Az első ember, 13.

4 Uo., 25.

5 Uo., 32–33.

6 Uo., 314.

7 Uo., 41.

8 Guirin, Jeanyves (direction): Dictionnaire Albert Camus, Paris, Robert Laffont, 2009, 345.

9 Todd, Olivier: Albert Camus élete 1–2., Budapest, Európa Könyvkiadó, 2003, 38.

10 A könyv magyarul is megjelent: Fakeresztek, Fordította Guthi Ernő, Budapest, Pantheon Kiadó, 1931.

11 Az első ember, 150–151.

12 Uo., 151.

13 Uo., 163–164.

14 Uo., 74–75.

15 Uo., 98.

16 Uo., 270.

17 Camus, Albert: Actuelles III Chroniques algériennes 1939–1958 (elektronikus változat), 88. Actuelles III, Gallimard, 1958, p. 125).

18 Az első ember, 181.

19 Uo., 188.

20 Uo., 190.

Albert Camus: Az első ember. Narratológiai kérdések

1958-ban, Nobel-díjának honoráriumából Camus a dél-franciaországi festői Lourmarinben, a Fő utcában – amit ma Albert Camus utcának neveznek – vesz egy házat. A Luberon melletti lankás vidék és a szőlőültetvények szülőföldjének, Algériának a számára oly kedves, napsütötte tájaira emlékeztetik. Egy évvel később az író visszavonul ebbe a házba, hogy hat év kihagyás után egy új regény írásába kezdjen. Amikor barátja, Michel Gallimard meglátogatja, Camus elmondja neki, hogy dolgozik egy regényen, amely az „abszurd és a lázadó ciklus” után egy harmadik, a „szeretet ciklusa” lesz. Tolsztoj Háború és békéjéhez hasonló regényt akar írni. A háromkötetesre tervezett, ambiciózus munkának csak az első része készül el 1960. január 4-én, autóbalesetben bekövetkezett halála miatt.

1959 karácsonya előtt Camus felesége, Francine, a lourmarini házukban tartózkodó íróhoz utazik az ikrekkel. Az év vége ünnepi hangulatban telik. Január másodikán Francine és a gyerekek visszautaznak Avignonba. Camus barátjával, René Charral szándékozott visszatérni Párizsba, két nappal később. Már vonatjegyét is megvette, de időközben Lourmarinbe érkezett Michel Gallimard, feleségével és lányával. Michel Gaston Gallimard, Camus kiadójának unokaöccse és Camus jó barátja, aki rábeszéli az írót, hogy velük térjen vissza Párizsba háromszázötvenöt lóerős Facel Vega sportkocsijában. Camus elfogadja az ajánlatot, és január 3-án táskájába teszi útlevelét, néhány fényképet, Az első ember kéziratát, Nietzsche A vidám tudomány című könyvét és Shakespeare Othellóját.

A nagy teljesítményű sportkocsit Michel Gallimard megfontoltan vezeti az egyenes, kilenc méter széles úton, jó látási viszonyok mellett. Az ötös főúton, Yonne megyében, Petit-Villeblin közelében Michel Gallimard elveszti az uralmat a kocsi felett, és nekiütközik egy útszéli platánfának. Camus szörnyethal, Gallimard egy nappal később hal meg.

Az író oldaltáskájában száznegyvennégy lapot találtak egy dossziéban, mellette két kis spirálfüzetet, amelyekben a regényhez fűződő jegyzetei voltak. Ezeknek a lapoknak az átirata található a regény szövegéhez fűzött Függelékben. Egy nagyobb terjedelmű dossziéban, amelyet Párizsba küldött bőröndjében találtak, „munkafüzete” volt, amelynek szövegét a 2008-ban megjelent Œuvres complètes IV lapjain olvashatjuk.[21]

Camus a legfontosabb regényének tartotta Az első embert. Ezzel a kritikusok is egyetértenek.

Camus Az első embert anyjának ajánlja: „Neked, aki sose olvashatod ezt a könyvet.”[22] A magyar fordításban nem szerepel az ajánlás másik része: „Intercesseur: Vve Camus”. Magyarul: ’Közbenjáró, közvetítő: Özv. Camus.’ Pedig ezek a szavak alapvető információt nyújtanak arról, hogy Camus milyen szerepet szánt könyvében édesanyjának. A Pléiade kiadásában a regényhez fűzött jegyzetekben olvashatjuk, hogy Az első ember egy részét saját fejléces papírjaira írta. Ezen áthúzta az Albert nevet, és beírta az Intercesseur szót, majd beszúrta: Vve. „Az anya egy csapásra közvetítőként szerepel (az intercesseur vallási konnotációjával) a fiú és az apa között.”[23]

A regény és a két rész címei: Az apa keresése (Recherche du père) és A fiú vagy az első ember (Le fils ou le premier homme) nyilvánvaló intertextuális utalások a Bibliára. Tanulmányai során Camus behatóan foglalkozott a Bibliával. Az apa keresése nem pusztán a korán elhunyt apa nyomainak felkutatását jelenti. A hiányzó apa a hiányzó Isten képének felidézése is. Egy lapalji jegyzetben olvassuk a regényben: „Jacques/ Kezdettől fogva, már kisgyerekkoromban próbáltam megtalálni, mi a jó és mi a rossz (…) szükségem van valakire, aki megmutatja az utat, aki megszid vagy megdicsér, nem a hatalma révén, hanem mert tekintélye van, szükségem van az apámra.”[24] Az erkölcsi tekintély igénye készteti arra Camus-t, hogy a Bibliát idézze fel, de azzal a tudással, hogy Ádám, az első ember fellázadt Isten ellen. A második rész címe, A fiú vagy az első ember, szimbolikusan Krisztusra és Ádámra utal.

A cím után maga a hős neve: Jacques Cormery. A vezetéknév azonos Camus apai ági nagyanyjának családi nevével. A J. C. kezdőbetűk, amelyekkel a főhőst sokszor megjelöli, Jézus Krisztust idézik fel az olvasóban. A J. C. egyébként Camus két gyermeke (Jean és Catherine) nevének is kezdőbetűje. A gyermek Jacques pedig szinte teljes hasonmása a gyermek Camus-nek.

Az első ember műfajának meghatározása ugyanolyan problematikus, mint Sartre Az undor című regényének esetében, amelyet egyes kritikusok önéletrajzi regénynek tartanak, mások árnyaltabban egy kicsit önéletrajzinak, önéletrajzba hajlónak, filozófiai és önéletrajzinak, részben önéletrajzinak, félig önéletrajzinak minősítik, vagy a regény és az önéletrajz egymásmellettiségét emelik ki.

Hasonlóképpen változatos Az első ember műfaji meghatározása is. A kritikusok egyik tábora, bár különféle jelzőkkel látja el, önéletrajznak minősíti a regényt. Jacqueline Lévi-Valensi szerint „nem lehet kétségbe vonni ennek a regénynek az önéletrajzi jellegét, még akkor sem, ha egy képzeletbeli önéletrajzról van szó.”[25] Kelig Wei szerint Az első ember „algériai önéletrajz” (autobiographie algérienne).[26] Ismét mások szerint „újfajta önéletrajz” (nouvelle autobiographie), „kissé elkendőzött önéletrajz” (autobiographie quelque peu voilée).

Egy önéletrajz általában a szerző születésével kezdődik, és kronológiai rendben eljut valamely pontig. A leginkább tárgyalt témák: születés, ifjúság, származás, a szülők portréja, iskola, ismeretségek, sikerek és kudarcok. Ennek az önéletrajzi írásnak – hogy Camus barátját és kortársát említsük – jó példája Sartre A szavak című könyve.

Philippe Lejeune szerint az önéletírás „retrospektív elbeszélés prózaformában, amit egy valódi személy ad saját életéről, a hangsúlyt magánéletére, különösképpen személyiségének történetére helyezve.”[27] A szereplő, a narrátor és a szerző azonos. Ez azt feltételezi, hogy az elbeszélés egyes szám első személyű. Az első ember egyes szám harmadik személyben íródott, következésképpen nem felelhet meg Lejeune kritériumainak. Lejeune kifejti, hogy az önéletrajz azonosításáért, egyben az önéletrajzi olvasásmódért a szerző és az olvasó közti megegyezésen alapuló szerződésszerűség, az önéletírói paktum (pacte autobiographique) szavatol.

Egy másik megközelítésben a kritika autofikciónak (autofiction) tartja Az első embert. Az autofikció egy neologizmus, amely Serge Doubrovsky Fils című művének borítóján jelenik meg először.[28] Szerinte az autofikció az az eszköz, amellyel megpróbáljuk megragadni, újraalkotni, átformálni egy szövegben, egy írásműben a saját életünkben megélt tapasztalatokat, ami semmiképpen nem egy reprodukálás, fénykép, hanem egy új érték megtalálása.

Az első ember ezeknek a kritériumoknak meg is felel. Csakhogy a Doubrovsky által megfogalmazott műfajban a szerző, a narrátor és a főszereplő ugyanaz a személy. Akkor hát hogyan lehetne meghatározni Az első ember műfaját?

Akik sem önéletrajznak, sem autofikciónak nem tekintik Camus regényét, „önéletrajzi regényt” (roman autobiographique), „önéletrajzi elbeszélést” (récit autobiographique), „regényt” (roman tout court), „meghatározhatatlan művet” (œuvre indéfinissable) emlegetnek. Úgy gondolom, nem tévednek azok, akik Az első embert több műfaj kereszteződésében helyezik el: önéletrajz, életrajz, családi regény, személyes elbeszélés, költői monológ, esszé.

Narratológiai szempontból rendkívül érdekes az egyes szám harmadik személyű elbeszélés Az első emberben. Azok a kritikusok, akik foglalkoznak a narrátor kérdésével a regényben, nem mulasztják el észrevételezni, hogy egy „önéletrajzi” regényben az „ő” használata legalábbis szokatlan. Azt is kiemelik a kritikák, hogy míg a Közönyben az egyes szám első személyű elbeszélés objektív, Az első ember harmadik személyű mesélése oly mértékben szubjektív, hogy az „ő”-t akár „én”-re lehetne cserélni. Ezt a paradox tényt azzal magyarázzák, hogy az olvasó a regény főhősének, Jacques Cormerynek nézőpontján át látja az eseményeket, az ő gondolatait, érzelmeit közvetíti a „mindentudó” narrátor.[29]

Ezt a vélekedést némileg árnyalni kell. Az első ember narratív technikája rendkívül bonyolult és változatos. A Jacques Cormery születését leíró első fejezetben a külső narrátor mindvégig megtartja objektív leíró státuszát. „A kavicsos úton haladó szekér fölött sűrű, tömött felhők vonultak kelet felé az alkonyi szürkeségben.”[30] A narrátor mintegy panorámáját nyújtja az eseményeknek. Rögtön az első mondat után megtudjuk, hogy „három nappal ezelőtt [a felhők] az Atlanti-óceán fölött duzzadtak föl.”[31] A „mindentudó narrátor” bemutatja a baktató lovakat, a szekéren ülő arabot és a francia férfit, a szekér belsejében négyéves fiacskájával fekvő nőt. Mindent egy külső szemlélő mesél el. Még a pontos időmegjelölés is a hagyományos regény kelléke: „1913 őszén történt mindez.” (Camus 1913. november 7-én született.) Ez az időmegjelölés a későbbiekben bizonytalanná válik, amint a főhős nézőpontja érvényesül. A tisztán hagyományos, „mindentudó” mesélés a második fejezet elején is folytatódik. Még Jacques Cormery külső jellemzése is a hagyományos regény kelléktárából merít: „A fedetlen fejű, rövidre nyírt, hosszú arcú, finom vonásokkal rendelkező, kék szemű, egyenes tekintetű, termetes férfi negyvenéves lehetett, mégis soványnak tűnt az esőkabátjában.”[32] De öt lappal odébb, az apa sírja előtt, mintha eltűnne az objektív, külső narrátor, hogy átadja helyét Jacques nézőpontjának, ezáltal belehelyezve az olvasót a főhős tudatába. „Nem attól árasztotta el a szívét hirtelen hullámban a gyengédség és a részvét, amit a fiú érez az elhunyt apja iránt, hanem attól a megrendült együttérzéstől, ami a felnőtt embert fogja el egy igazságtalanul meggyilkolt gyermek láttán – valami kizökkent természetes rendjéből, illetve nem is volt itt semmiféle rend, ha egyszer a fiú idősebb lehetett az apjánál.”[33] Ezeket a gondolatokat az író csakis a főhős nézőpontjából mondhatja el.

Ettől kezdve a narrátor mindentudó státusza megkérdőjeleződik. Ezen a ponton a kritikusok érthető módon zavarba jönnek. Egyesek azt hangsúlyozzák, hogy mindent Jacques nézőpontjára szűkült perspektívából látunk, és úgy érezzük, mintha nem lenne egy külső narrátor, hanem a mesélő egy „ő”-nek álcázott „én”. Mások egy belső monológot vélnek felfedezni, és úgy vélik, hogy attól kezdve, hogy Jacques a sír előtt rájön apja valóságos életkorára, az elbeszélés egy bizonyos fokig átalakul egy belső monológgá. Valójában mindkét állításban van igazság, de sem az egyik, sem a másik álláspont nem kizárólagos érvényű.

Hosszasan lehetne idézni azokat a részeket, ahol az egyes szám harmadik személyű elbeszélést egyszerűen be lehetne helyettesíteni az első személyűvel. Ezt szinte valamennyi kritikus észrevételezi. Ugyanakkor nyitva marad az a kérdés, hogy akkor miért nem egyes szám első személyű elbeszélést alkalmaz Camus. Még olyan vélekedés is felmerült, hogy „szeméremből nem teszi ezt”. Ennél azonban fontosabb, hogy a regényben vannak olyan életrajzi elemek, amelyek egy egyes szám első személyű elbeszélésben nehezen vagy egyáltalán nem lennének elhelyezhetők.

Arra a problémára, amit a kritika úgy említ, hogy az író „időnként kilép Jacques nézőpontjából”, és ilyenkor a mindentudó külső narrátor meséli el a történetet, úgy gondolom, az a válasz, hogy Camus nem rendeli alá mondanivalóját egyetlen írói technikának sem, mint ahogy felesleges lenne elmarasztalni amiatt, hogy a