Fordította

Vörös Erika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

(Lee Suyeon: THE GIRL IN A PHONE BOOTH)

THE GIRL IN A PHONE BOOTH

Copyright © 2024 by (Lee Suyeon)

Originally published by Clayhouse Inc.

Hungarian translation © Vörös Erika, 2026

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Kütsön Nikolett

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 286 9

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ha megtudnánk, hogy mindössze öt perc maradt hátra az életünkből, valószínűleg azonnal mind egy telefonfülkéhez rohannánk, hogy felhívjuk azokat, akik kedvesek a számunkra, és hebegve-habogva próbálnánk elmondani nekik, hogy mennyire szeretjük őket.

Christopher Morley (író)

Előszó

Alig volt még közvilágítás az utcában. Napközben a köztérfejlesztés címén falra festett képek vidám hangulatot kölcsönöztek a környéknek, éjszaka azonban mindennek már nyoma sem maradt. Alighogy alászállt a sötét, a falfestményeket kivehetetlen formájú állat- és emberalakokká varázsolta a képzelet, tovább fokozva a sikátor kísérteties hangulatát. A kétgyermekes Giut nyugtalanította, hogy a lánya rendszeresen kijött elé ezen a környéken. A tizenhárom éves, sápadt gyermek, aki épp csak befejezte az általános iskolát. A gyermek, akinek a mosolya a déli napnál is sugárzóbb volt, valahányszor meglátta az apja arcát. Ő volt az oka, hogy a hazafelé tartó férfi megszaporázta a lépteit most, hogy egy kicsit később szabadult el a munkából.

– Apu!

Lánya mindig ugyanazon a helyen várt Giura – a sötét sikátorban álló telefonfülkében. Közvetlenül a kabin fölé utcalámpát szereltek azok kedvéért, akik igénybe szerették volna venni a szolgáltatást, a kislány pedig tündöklő mosollyal sütkérezett a lámpaoszlop tetejéről aláragyogó fényben. Giu a lányához sietett. Amint olyan távolságba ért, hogy elérje, hirtelen a karjába zárta, mintha attól félt volna, hogy hirtelen eltűnik a szeme elől.

– Dzsian, nem megmondtam, hogy ne várj rám? Nem lenne szabad egyedül kint lenned este.

– Nekem jó, ha itt várok. Meg aztán, ha valami történne, rögtön tudok is neked telefonálni.

– Akkor is. Mostantól otthon várj rám!

– De mondom, hogy nem gond…

Látva, milyen felhőtlen tekintettel emeli rá az arcát, Giu nem akarta tovább az élet kemény igazságaival szembesíteni a lányát. Megfogta a kezét, és hazafelé indult a gyermekkel, aki ki tudja, mennyi ideig várt rá a telefonfülkében. A fia ellenben csupán egy közömbösen odavetett köszönéssel fogadta odahaza. Benne aztán keresve sem lehetett hízelgő bájt találni, Giu mégis elmosolyodott. Bárki másnál jobban tudta már, hogy ezek a hétköznapi pillanatok lesznek egyszer a legbecsesebbek, amikor majd visszatekint rájuk. A telefonfülke, amely a háromirányú kereszteződésben fekvő kisbolt mögötti sikátorban állt, abban is nagy szerepet játszott, hogy először ráébredjen erre.

Akkoriban épphogy csak túl volt a váláson, és nemrég költözött a gyerekeivel a környékre. A szokásosnál korábban végzett a munkával, hogy a kicsomagolással foglalkozhasson, így úton hazafelé szokás szerint hazatelefonált. A kagylót Dzsihun vette fel.

– Hát Dzsian?

– Még nem jött haza. Miért, nem veled van?

Dzsihun nem volt valami kifinomult lélek. Talán, mert fiúgyerek volt, vagy mert az anyjára ütött? A húga, aki pár évvel alatta járt, minden bizonnyal korábban végzett az iskolában, így már otthon kellett volna lennie. Mégis úgy tűnt, hazaérkezése óta fel sem merült a fiúban, miért nem jött még meg a testvére. Giu keze viszont remegett. Nem akarta túlságosan belelovalni magát, de mivel csak nemrég költöztek ide, nem tudhatta, merre szokott csavarogni, hol tévedhetett el Dzsian, aki még nem ismerte megfelelően a járást a környéken. A legrosszabb esetben akár el is rabolhatták. Ez a szélsőségekig elfajuló félelem olyan érzés volt, amelyet csak egy szülői szív tud igazán megérteni.

– Megyek, megkeresem. Te várj otthon! Lehet, hogy a húgod közben hazaér.

– Jó…

Giu eltökélte, hogy alaposan átfésüli a környéket. A legszívesebben minden arra járót megállított volna, hogy megkérdezze tőlük, nem látták-e a lányát. Az emberek azonban közönyösen továbbálltak, mentek tovább a dolgukra. Miközben ő kétségbeesetten kutatott, a nap egyre alacsonyabbra ereszkedett, így egyre hosszabb árnyékokat vetett. Értesítenie kellene a rendőrséget? Hiszen Dzsian alig nyolcéves volt. Talán rögtön ezzel kellett volna kezdenie? Lehet, hogy történt vele valami? Ha az árnyékok még tovább nyúlnak, és teljesen lemegy a nap, nem tudja majd tovább keresni a kislányt. Ekkor váratlanul megcsörrent a telefon. Ismeretlen szám… Giu összeszedte minden lélekjelenlétét, és megnyomta a hívásfogadó gombot.

– Apa?

– Dzsian? Te vagy az?

– Apa…

– Hol vagy most? Van ott veled valaki?

– Én… Én a kisbolt mögött… itt, a telefonfülkében.

A sarki kisbolt mögötti telefonfülke! Ott volt Dzsian. Giu teljes erőből rohant arrafelé. Már majdnem teljesen besötétedett, így a falfestmények is egyre hátborzongatóbb hangulatot árasztottak. A férfi végig tartotta a telefont, folyamatosan beszélt a lányához.

– Minden rendben. Apa mindjárt ott van. Már úton vagyok.

– Ühüm…

Végül, amikor befordult a kisbolt mellett, a lejtő közepén végre meglátta a lámpafényben fürdő telefonfülkét, és… benne a rá várakozó kislányt. Utolsó erejét is összeszedve még eszeveszettebben kezdett szaladni. Maga sem tudta, futott-e valaha is ilyen gyorsan gyerekkora óta. Giu magához szorította, majd körbetapogatta Dzsiant, hogy megbizonyosodjon róla, nem sérült-e meg valahol. Kutya baja sem volt, a férfi mégis úgy érezte, menten kicsordul a könnye. Mintha a világ végéről tért volna vissza hozzá.

– Iskola után hazaindultam, de nem emlékeztem, hol lakunk… Eltévedtem a sikátorokban, és nem tudtam, hol vagyok… Gyalogoltam tovább, és végül ide jutottam, úgyhogy felhívtalak.

– Jól van. Ügyes vagy, Dzsian.

Giu újra átölelte a gyermeket, és mélyet sóhajtott. A megkönnyebbülés sóhaja volt ez. A nyilvános telefon, ahonnan a lánya felhívta, alig öt perc sétára volt az otthonuktól. Úgy tűnik, a kislánynak valahogy sikerült eljutnia a ház környékére, ám annak pontos helyét már nem tudta. Most, hogy megnyugodott, Giu megfogta Dzsian kezét, hogy hazavezesse, miközben lépésről lépésre elmagyarázta neki az utat.

– Látod ezt a lejtőt? Ezen felsétálva háromig számolunk. Most egy sikátorhoz értünk. Befordulunk a sikátorba, és újra háromig számolunk. Menni fog, ugye? A kék színű kép mellett ez a barna épület a mi házunk. Megjegyezted?

– Ühüm.

Dzsian ezt követően is eltájolta magát néha, de azt, hogy a telefonfülkétől hogyan jut el hazáig, soha többé nem felejtette el. Bárhová is keveredett el, a sarki boltnál lévő kereszteződéshez valahogy mindig visszatalált, onnan már gyerekjáték volt a telefonfülke, és meglett a hazaút is. Mire középiskolás lett, már nem tévedt el. Mert akármilyen gyenge volt is a tájékozódási képessége, hat év alatt a környék szinte az otthona lett, a gyermekkori emlékeinek a színtere, ahol akkor sem tudott volna már utat téveszteni, ha akarta volna.

Eltelt egy év… Majd egy újabb… Aztán a rákövetkező… Dzsian továbbra is kijárt apja, Giu elé. Esős napokon bement a telefonfülkébe, és egyre csak nézte az esőcseppeket. Csipp-csöpp, csipp-csipp-csöpp-csöpp. Élvezte a fülébe csengő, üdítő hangot. Ha az esőcseppek a peremre estek, magas hangot adtak; ha viszont a tetőre, akkor alacsonyat. Gyakran bizonygatta Dzsihunnak, hogy a magas és az alacsony hangok összecsengése a legelragadóbb nyári zenét komponálja meg.

Mikor őszi szél süvített az utcákon, a földre hullott avarhalomból kiválasztott egyetlen levelet, és a telefonfülke tetejére helyezte. Mintha csak egy arra járó idegennek hagyott volna üzenetet. Soha, senki nem válaszolt neki, ám a falevél minden alkalommal eltűnt, mire legközelebb a telefonfülkéhez ment. Képzeletben eljátszott vele, ki vihette magával. Nem volt kétsége afelől, hogy bárki is volt az, biztosan szereti az őszt.

Havas napokon elmélyülten fürkészte a lábnyomait. Az egymásra rakódó hórétegek még a friss nyomokat is rögvest befedték. Ennek ellenére a hazaúton ismét csak ugyanoda lépett. Összehasonlította apja lábnyomának nagyságát a sajátjával, és közben a hóban sétálva felidézte azt a homályba vesző, távoli időt, amikor a lábnyomok egyszer majd végleg eltűnnek.

Aztán az utolsó ráköszöntő évben, amire még emlékezett, a bátyja, Dzsihun munkát kapott, és vidékre költözött. Apja is elment már, így nem volt kire várnia. Dzsian ennek ellenére továbbra is újra és újra a telefonfülke felé vette az irányt. Éjjel és nappal. Alkonyatkor és pirkadatkor. Olyan érzése támadt ott, mintha az apja bármelyik pillanatban visszatérhetne. Mert mindig azon a helyen szokta várni őt. Hiába nem volt ott már az apja, az eső csepegett, a falevelek potyogtak, a hó hullott. Ő pedig telefonált. Tizenkilenc éves lett. Miután felvették az egyetemre, Dzsian elhagyta az olyannyira szívéhez nőtt környéket. Tíz év telt el, mire újra visszatért ide.

*

– Most őszintén, Dzsian, nem tudott volna valami kevésbé eldugott helyet választani? Végre kölcsönzök egy autót, erre órákig kell köröznöm, mire parkolóhelyet találok. A környéken valamiféle nyomozóirodaként vagy boncteremként ismerik ezt a helyet. Merthogy itt kiderítik, miért haltak meg az emberek. Ha már nyomozóiroda, akkor rendeltem egy kis detektívekhez illő feketebab-szószos tésztát is magunknak.

– Hiszen ön is tudja, Szangu: nem volt más módja, hogy a rendelkezésre álló működő tőkével helyet biztosítsunk a központnak. Legalább az állomás közelében van.

– Gyerünk, ki vele! Csak van valami oka, hogy erre a helyre esett a választása. Úgy tűnik, hogy a boltos nénivel is elég jól ismerik egymást.

– Mondtam, hogy kiskoromban errefelé laktunk.

Valóban nem sok választása maradt Dzsiannak, aki három éve jó pár irodát megnézett a Pszichológiai Autopszia Központ megnyitása előtt. Posztgraduális tanulmányai mellett épp a gyakorlatát végezte, amikor lehetősége adódott állami támogatással vállalkozást indítani, így pénzügyi mozgástérről egyelőre álmodni sem mert. Szangu, az egyik alapító tag volt, aki ekkor segítő kezet nyújtott neki.

A férfi a pszichológia és a vállalkozási ügyvitel szakot is elvégezte egy vidéki egyetemen. Nem volt különösebben rangos egyetem, és a záróvizsga-eredményei sem voltak igazán kimagaslóak, mégis volt valami, ami kiemelte őt a többiek közül, mégpedig a közvetlen természete és kiterjedt kapcsolati hálója.

Dzsian akkoriban Szöulban volt gyakorlaton, és épp Szangu egyik volt évfolyamtársával dolgozott egy projekten, amely a serdülők körében mért depresszióértékeket vizsgálta. A féléves kutatómunka befejezését ünneplő iszogatásra nem más toppant be, mint Szangu. Itt is, ott is bekapcsolódott a beszélgetésekbe, ám ez senkit sem zavart, annak ellenére, hogy semmi köze nem volt a projekthez. A fiú még az idegenekkel általában tartózkodó Dzsiannak is meglehetősen könnyen a közelébe férkőzött, méghozzá a következő üdvözléssel: „De jó végre velem egykorúval találkozni!” Ez a mondat a szigorú, életkor szerinti hierarchián alapuló koreai társadalomban lefegyverző társalgásindítónak számított. A lányban felmerült, hogy nem flörtölni próbálnak-e vele, de hamar rá kellett jönnie, hogy ez a modor a fiú minden hátsó gondolattól mentes, természetes közvetlenségéből fakadt. A megismerkedésüket követő időben Szangu mindig akkor kereste meg Dzsiant, amikor az már-már elfelejtette volna, azután egyszer csak a lány is elkezdte hívogatni őt. Ugyanazon a területen dolgoztak, nem csoda hát, hogy néhanapján együtt fojtották italba a mindennapi feszültséget. Mielőtt még észbe kaptak volna, Szangu lett Dzsian első felnőttkori barátja. A Pszichológiai Autopszia Központ megnyitásakor kezdett el aztán Szangu konkrét segítséget is nyújtani.

– Ismerek egy ingatlanügynököt. Azt mondja, tudna ajánlani néhány klassz helyet. Említettem neki, mire készül, és úgy tűnik, a bérbeadónak nincs ellenvetése.

Az éppen piacra került néhány irodaház közül az egyik felkeltette Dzsian figyelmét. Azon a környéken volt, ahol felnőtt. Dzsian az épületre mutatva Szanguhoz fordult:

– Ez az, ezt szeretném megnézni.

– Ezt? Vannak ennél jobb helyek is. Nézegessünk tovább!

– Nem, ez jó lesz.

– Nem lenne jobb, ha…

– Nekem tetszik.

Szangu eltűnődött, vajon a lány mindig ilyen makacs természetű volt-e, de nem látott különösebb okot arra, hogy lebeszélje. Bár az iroda kissé félreeső helyen feküdt, a kereskedelmi negyedben találhatóakhoz képest megfizethetőbb és jobb elrendezésű volt. Az ingatlanügynök is elismeréssel adózott a lány döntése előtt, ritka jó fogásnak nevezte a bérleményt.

Dzsian nem sokat teketóriázott, Szangu és az ingatlanközvetítő kíséretében rögtön elindult felmérni a leendő központ helyszínét. Szürkés épület volt, a hármas kereszteződésben álló kisbolttól kissé beljebb; homlokzata büszkén viselte az idő vasfogának nyomait. Szangu szkeptikus képet vágott, ez azonban nem tudta eltántorítani Dzsiant, aki rendületlenül lépdelt előre. Negyedik emelet. Amikor kinyitották az iroda ajtaját, odabent határozottan más légkör uralkodott, mint amire a külső alapján számítani lehetett. Impozáns ablakokon beáradó fény és a vártnál csendesebb környezet fogadta őket. Az iroda napfényes fekvésének hála a kora tél ellenére sem volt túl hűvös. A fehér falfestés tiszta benyomást kölcsönzött a kietlenségig üres helyiségnek. A nyitott térérzetet keltő mennyezet is magasabb volt, mint gondolták.

– Előszerződést szeretnék kötni.

Amikor elmentek, hogy elintézzék a papírokat, a középkorú, erősen lebarnult ingatlanügynök mintegy mellékesen megkérdezte:

– Mit is mondott, mivel foglalkozik?

– Ó, igen, pszichológiai boncolással. Pszichológiai Autopszia Központot szeretnék nyitni.

– Boncolás…?

Amikor már csak az utolsó aláírás hiányzott, az ügynök akadékoskodni kezdett, mint akinek hirtelen inába szállt a bátorsága.

– Várjon csak, ha boncolást tervez, akkor ez azt jelenti, hogy holttesteket visznek majd az ingatlanba? Én az épület tulajdonosának azt mondtam, hogy ez egy lelki tanácsadó központ.

– Áh… Igazából mi magunk nem kerülünk majd kapcsolatba holttesttel. Kissé leegyszerűsítve úgy is fel lehet fogni, mint egy pszichológiai központot, ahol megpróbáljuk elemezni és megérteni az öngyilkosság áldozatainak indítékait, hogy ezáltal is vigaszt nyújtsunk a hozzátartozóknak, illetve megelőzzük a további…

– Szóval akkor nem valami hullaház, ugye?

Az ingatlanügynök arckifejezése, amely az iroda bemutatása közben még nyájas volt, egy pillanat alatt rideggé változott. Dzsian a lehető legösszeszedettebben töviről hegyire elmagyarázta, mivel is foglalkozik, miközben késlekedés nélkül odafirkantotta a nevét az aláírandó dokumentumra.

– Államilag akkreditált, kormánytámogatást élvező intézmény vagyunk. Lelki tanácsadást és pszichológiai autopsziát biztosítunk az áldozatok hozzátartozóinak azzal a céllal, hogy vigaszt nyújtsunk nekik, megemlékezzünk az elhunytról, illetve megelőzzük a jövőbeli öngyilkosságokat. Ide küldhetem a foglalót, ugye?

– Ja, igen. Ötmillió vont…

– Át is utaltam az összeget. Kaphatnék róla számlát?

– Hogyne… Persze…

– Más szóval tekintse valamiféle pszichológiai tanácsadásnak. Mármint a pszichológiai autopsziát.

A szerződéskötés után nem sokkal bebútorozták az irodát. Mivel neki köszönhetően találták a helyet, Szangu a központ és az ingatlanügynökség között ingázott, hogy elmagyarázza a tulajdonosnak a központ rendeltetését. Ahogy ezzel, illetve az iroda berendezésével foglalatoskodott, egyre gyakrabban kérdezett Dzsiantól a pszichológiai boncolásról. Ő volt az is, aki először felvetette: „Beszállhatok én is?” Olyan élethelyzetben volt ugyanis, amikor épp a teljes értékű munkába állásra készült, így nem csoda, hogy érdeklődni kezdett a lány vállalkozása iránt.

– Persze. Biztosabb, ha ön is itt van.

Dzsian örömmel fogadta Szangu javaslatát. Egyedül ugyanis nem kis feladat lett volna vezetni a központot. Emellett úgy gondolta, hogy jól jön majd egy olyan társ, aki ügyesen szót ért az emberekkel.

A kéthetes felújítási időszak végén íróasztalaik a legnagyobb helyiségbe kerültek. Egy fal mentén kis konyhasarkot alakítottak ki; a szükséges dokumentumok és dossziék polcokon sorakoztak. Az egyik sarokban konzultációs szobát különítettek el, amelyet redőnyökkel ellátott üvegfal választott el a helyiség többi részétől. A munkálatok befejezésekor cégtáblát szereltek fel, amelyen szép, letisztult nagybetűkkel a következő szöveg állt: „Pszichológiai Autopszia Központ – 4. emelet”.

Visszagondolva Dzsian mindig szerencsésnek érezte magát, hogy Szangu vele volt abban az időszakban. A férfi ugyanis olyan mélyen belelátott mások lelkébe, hogy annak legfinomabb rezdülése, legapróbb sérülése sem kerülte el a figyelmét. Ő volt, aki minden konzultáció előtt vászonnal burkolt papírzsebkendő-tartót készített ki az asztalra, vagy különféle teákat kínált az ügyfeleknek, hogy segítsen megnyugtatni őket. E kifinomult alaposság miatt Szangu olyan ember benyomását keltette, akinek szintén sérült már a lelke. Talán ennek köszönhető, hogy a Pszichológiai Autopszia Központ a környékbeliek gyanakvó tekintete ellenére is sikeresen megalapozta a működését.

Dzsian és Szangu egy pillanatra mozdulatlanná dermedt. Sem zene, sem rádió nem szólt a központban, amikor a néma csendet egy hang törte meg. Dzsian magában háromig számolt, mielőtt felemelte volna az íróasztalára helyezett telefon kagylóját.

„Egy, kettő, három.”

Abban a pillanatban, hogy a „háromhoz” ért, felvette a telefont. Halk, összeszedett hangon szólt a kagylóba:

– Igen, tessék! Pszichológiai Autopszia Központ.

Szangu fél füllel egy női hangot hallott kiszűrődni a kagylóból, de azt már nem tudta kivenni, hogy miről folyt a szó. Dzsian egyre csak annyit ismételgetett: „igen”. Szomorú „igenek”, együttérző „igenek”, vigasztaló „igenek” és kérdő „igenek” váltogatták egymást. A lánynak vagy nyolcszor kellett különféle hanghordozású „igeneket” elismételnie, mire először szóhoz jutott.

– Mi keressük fel önt, vagy szeretne inkább személyesen ellátogatni a központba?

Amíg a hezitáló nő válaszára várt, Dzsian a naptárban leellenőrizte és feljegyezte a dátumot, majd a lehető legudvariasabb hangnemben így szólt:

– Köszönjük a hívását. Akkor várjuk a megbeszélt időpontban.

A több mint tíz percig tartó telefonhívás után Szangu és Dzsian egymásra nézett. Anélkül, hogy a hívásban elhangzottakra rákérdezett volna, Szangu átvette a jegyzetet Dzsian kinyújtott kezéből, majd beírta az adatokat a naptárba. A lány minden különösebb érzelem nélkül így szólt:

– A megbízónk egy hölgy, akinek a férje három hónappal ezelőtt öngyilkos lett. Leugrott egy épület tetejéről. A hölgy munkahelyi baleset miatti kártérítési pert indított, és az ügyvédje révén szerzett tudomást a központról. Azt mondta, hogy csütörtökön délután két órakor idejön.

– Előkészítem az iratokat.

Szangu három éve dolgozott Dzsian mellett, és már rutinosan csinálta végig az eljárást. A rá jellemző tapintattal nem kérdezett többet az ügyfél körülményeiről. Igyekezett elkerülni, hogy a saját kíváncsisága miatt a lány kénytelen legyen újra felidézni valakinek a halálát, illetve az azzal járó bánatot. Egyfajta önmagának tett fogadalom volt ez. Miközben a papírmunkát intézte, fél szemmel a faliórára pillantott. A percmutató és a másodpercmutató állni látszott, mégis lassacskán haladt körbe-körbe. Körforgásuk egy pontján Szangu a biztonság kedvéért megkérdezte:

– Dzsian, nem azt mondta, hogy nemsokára üzleti útra megy Kang Ain ügyében?

– De, este hétkor indulok Cshonanba. Ebéd után neki is kell állnom készülődni.

Dzsian arcán halvány mosoly jelent meg. Szangu szokás szerint úgy tett, mintha mi sem történt volna, és a mosolyra ügyet sem vetve máris új feladatra koncentrált. Miután nagyjából elintézte az irodai teendőket, Dzsian egykedvűen készülődött az útra: laptop, az ügyhöz kapcsolódó dokumentumok és két diktafon. Az aktatáska vastagon ki volt tömve, már ránézésre is nehéznek tűnt. Dzsian könnyedén emelte fel, mintha cipelt volna már ennél súlyosabb terhet is. Sem Dzsian, sem Szangu számára nem volt ez különleges nap. Valahol mélyen azonban mindketten ugyanazt gondolták: Valaki meghalt. Valaki véget vetett az életének. Valaki elveszített egy szívének kedves embert. Anélkül, hogy bármi elfogadható magyarázatot kapott volna. Anélkül, hogy az okát megtudhatta volna. Anélkül, hogy vigaszt lelhetett volna. Ezért nem szólt soha a zene, a rádió a központban.

*

Az üzleti útról hazafelé Dzsian a jól ismert sikátor felé vette az irányt. Léptei visszhangoztak a szűk emelkedőn. A telefonfülkét megvilágító egyetlen utcai lámpa izzója elöregedhetett, mert fénye kissé különbözött a többitől. Az egykor ritkaságnak számító, s ezért különleges lámpaoszlop mára már egy volt csak a sok közül. A lámpát körülölelő régi házakat is szépen felújították, és irodalakásokká alakították. A tér volt az egyetlen, ami mit sem változott. Dzsian újra belépett a régi telefonfülkébe. Talán mert azóta megnőtt, vagy mert magas sarkú cipő volt rajta, a fülke teteje most alacsonynak tűnt. A lány megnézte az időt. Aztán felvette a kagylót.

A hang, mint mindig, most is a halálról tudósított, Dzsian mégis képtelen volt letenni.

1. fejezet

Stigma nélkül

„Ezért, kérem, ne gondolja, hogy elhagyta önt! Épp ellenkezőleg, önök mindketten… végig a családjuk érdekében cselekedtek.”

„…”

„A férje éppen azért szenvedte meg annyira a munkahelyi mellőztetést, mert az utolsó pillanatig önökért élt.”

Megbízási jegyzőkönyv, 2022. november 17.

Az öngyilkosságot elkövető Kang Dzsujol (36) 2022. július 28-án nem kelt fel időben, hogy munkába menjen. Amikor a felesége, Szong Jona (33) felébresztette, azt válaszolta neki, hogy nem érzi jól magát. Kang ágyban maradt, majd 10:30 körül elhagyta a lakást, mondván, elmegy valahová. Ezt követően leugrott a bérház tetejéről (ezt a lift biztonsági kamerájának felvétele is megerősítette). 10:43-kor egy lakó fedezte fel a holttestét. Az áldozat halálát a zuhanás következtében bekövetkezett csonttörések és egyéb súlyos sérülések okozták. Ezt megelőzően konfliktusmentes családi életet élt; volt egy kétéves fia is. Munkáját rendszerint lelkiismeretesen végezte, ám az öngyilkosságot megelőző három hónapban munkahelyi stresszre panaszkodott, az utolsó néhány hétben pedig a pszichiátriai osztály által felírt gyógyszert szedett súlyos álmatlanságára, de arról nincs feljegyzés, hogy telefonos tanácsadáson vagy személyes terápián vett volna részt. A megbízó (Szong asszony, a feleség) az áldozat korábbi panaszai alapján a munkahelyi stresszben látta az öngyilkosság legfőbb okát, ezért munkahelyi kártérítést igényelt, ám a kérelmét elutasították. Az ügyfél ekkor kérvényezte a pszichológiai autopsziát a fellebbezési eljáráshoz. A fenti körülményeket figyelembe véve több aspektusból is vizsgálatot kell folytatni.

A ritkás felhőkkel borított ég bámulatba ejtően szép volt. Elég volt csak felnézni ahhoz, hogy elfogjon a szédülés és megszűnjön körülöttem a világ. Mintha ez a pillanat nem is a valóság lett volna. A toronyház felé tett minden egyes lépésem súlyosan nyomódott az aszfaltra, mégis úgy éreztem, a lelkem könnyedén a magasba röppen. Mégis mire készülök most? Hogyan juthattam el idáig? Még ha nem is tudtam megválaszolni a bennem felmerülő kérdéseket, abban a pillanatban, ahogy megálltam, minden ment a maga útján.

– Vállaljátok a felelősséget! Vállaljátok, ha mondom! Ti, ott a cégnél, akik megöltétek a férjemet, egytől egyik gyilkosok vagytok!

Fülsiketítő ordításom megtörte az utca csendjét. A különböző irányokba tartó embertömeg hirtelen megtorpant; az elhaladó autók vezetői lassítva húzták le ablakaikat. Hiába szegeződött rám a tekintetük, én egyre csak előre meredtem. Az előttem álló toronyházra. Ahogy szépen lassan felfelé irányítottam a tekintetem, az épület fölé boruló tiszta égbolt újra magára vonzotta a tekintetem. A világ ismét elhomályosult körülöttem. Mély levegőt vettem, és elfojtottam egy nyögést. Újra felkiáltottam, addig soha nem hallatott, hatalmas hangerővel.

– A cégetek tehet róla, hogy meghalt a férjem! A gyermekem… A fiunk alig kétéves… Halljátok? Meghalt a férjem! Ti tehettek róla, mert nem vállaltátok a felelősséget.

Amint a második kiáltásom is végigsöpört az utcán, néhány ember rohant ki egymás nyomában az épületből. Én rendületlenül állva harmadszor is odakiáltottam nekik.

– Indokolatlan visszaminősítés! Túlterhelés! Emiatt halt meg, ha mondom! A férjemnek ezért kellett meghal…

Valami fájdalom nyilallt a vállamba. Egy fekete mellényes, tagbaszakadt fickó ragadta meg. Két fekete mellényes alak, egy kifakult kék biztonságiőr-egyenruhát viselő, középkorú férfi és két öltönyös irodista termett ott, és fogott közre. Egy középkorú, öltönyös férfi, aki elég magas beosztásban lehetett, lehámozta rólam a vállamat megragadó gorillát, majd higgadtan megszólított.

– Asszonyom! Ha botrányt rendez, az mindenkinek kínos. Hiszen megvannak a vizsgálati eredmények, vagy nem? Megállapították, hogy a cég semmiféle hibát nem követett el.

– A férjem meghalt… alig három hónappal az áthelyezése után. Leugrott annak a háznak a tetejéről, ahol éltünk, érti? A gyermekünk… A fiunk mindössze kétéves… Mégis hogy történhet meg ilyesmi?

– Én megértem a fájdalmát. Tényleg megértem. De ha így folytatja, minket is nehéz helyzetbe hoz. Nem lesz más választásunk, mint bírósághoz fordulni. Így akadályozni a munkavégzést a vállalat épülete előtt! Mit fog gondolni a többi alkalmazottunk?

– Legalább megtudják, micsoda gyilkos vállalatnál dolgoznak!

Összeszorított állkapcsomban megcsikordultak a fogaim. Legszívesebben arcon köptem volna azt a fickót. Az öltönyös középkorú férfi hátrasimította foltokban őszülő haját, mint akinek nagy fejfájást okoz ez az egész. Észrevettem, ahogy a környezet reakcióit fürkészve körbepillant, és ettől iszonyú dühbe jöttem. Micsoda diszkréció! Micsoda tapintatos rohadék! Ennyire érdekli az emberek véleménye, a férjemet viszont megölte. Mindent megtesz, hogy úgy tűnjön, nem így történt, közben az egész csak színjáték, hogy jó benyomást keltsenek. Egy pillanatra sem vettem le róla a szemem. Mélyet sóhajtott, majd az erejét összeszedve igyekezett újra nyugodt hangon beszélni.

– Ha ilyeneket beszél, minket is nehéz helyzetbe hoz. Mára legyen elég ennyi! Haza kellene mennie. Hideg van… Nem azt mondta, hogy van egy gyereke? Szegényke! Milyen lehet neki, hogy az anyja így viselkedik?

Az idegeimre ment, ahogy kissé elnyújtotta a mondatok végét. Utolsó szavai éles kampóként akadtak a szívembe. Úgy éreztem, menten cafatokra tépik.

– Maga szemét…

A férfi továbbra is csak a körülöttünk állók reakcióit leste. Ezt látva elakadt a lélegzetem. Ő persze nem tudhatta, hogy milyen érzés elveszíteni egy férjet. Hogy milyen felnevelni egy gyermeket apa nélkül. Hogy mit élnek át egy öngyilkosság áldozatának hozzátartozói. Düh, bánat… Túl sok érzés kavargott bennem ahhoz, hogy megszólaljak. Ekkor a férfi kicsit közelebb jött hozzám, és halkan így szólt:

– Asszonyom, menjen, kérem! Akár öngyilkosság volt, akár nem, miért hibáztatja a vállalatot valakinek a haláláért? A pénzről van szó? Ha úgy érzi, hogy igazságtalanság érte, akkor fellebbezzen inkább ahelyett, hogy itt cirkuszol! Sokra ugyan nem megy vele…

– Az utolsó gaztettig… leleplezek mindent. Mindannyiótokat! Mindannyian gyilkosok vagytok! Egyformák vagytok mind. Gyilkosok, ha mondom!

– Mondom, ha úgy érzi, hogy sérelem érte, vigyük inkább bíróság elé az ügyet! Most pedig még egyszer megkérném, hogy távozzon…

Fojtott hangon beszélt, de lassanként ő is egyre idegesebb lett. Két férfi vigyázta mindkét oldalán. A biztonsági őr és egy láthatóan alacsonyabb rangú alkalmazott kettőnk között állt, a tekintetük idegesen járt közöttünk ide-oda. Fél szemmel mindenki a másik reakcióit lesve próbálta felmérni a helyzetet. Megint az az átkozott tapintat! A testem újra megmerevedett, képtelen voltam bármi mást tenni, mint eszeveszetten bámulni az arcukba. Milyen hajmeresztő látvány lehettem! Minden nyelés úgy szúrt, vágott, mintha tövisek akadtak volna a torkomba.

– Hé, figyelj, fogj nekünk egy taxit! Asszonyom, menjen szépen haza! – vetette oda hanyagul a férfi.

Az egyik vele érkező fiatal alkalmazott nekilódult, és az út szélén hadonászva igyekezett minél előbb leinteni egy üres taxit. Amint meggyőződött róla, hogy egy kocsi megáll, a férfi gyorsan odaszólt nekem, majd a válaszomat meg sem várva megindult a hatalmas épület felé.

– A fuvardíjat álljuk, menjen szépen haza, és vigyázzon a gyerekére! Ezt pedig hagyja végre abba!

Hátulról néztem a távolodó alakját. Nagy, határozott léptekkel haladt.

Hányinger tört rám, de visszanyeltem a savas nyálat. Egyre messzebb került, lassan a homályba veszett. Egy pillanatig mozdulatlanná dermedve álltam, mire a fiatal alkalmazott átkarolta a vállam, és a taxi felé vezetett. Tántorgó léptekkel mentem mellette. A fekete mellényes férfi kihúzta magát, ahogy figyelte a jelenetet. Még most is tisztán magam előtt látom a hátát, ahogy visszament a céghez. Az alkalmazott, aki a taxiba tuszkolt, fehér borítékot nyújtott be az ablak résén, és azt mondta:

– Itt van a viteldíj. Vigyázzon az úton! Ön pedig, kérem, vigye haza a hölgyet!

A taxi nekilódult, akár akartam, akár nem. A Jokszam negyed és a Kangnam negyed közötti főút maga volt a pokol a szememben. Vajon a férjem is ugyanígy érzett, amikor nap mint nap ezen az útvonalon kellett bejárnia ehhez az embertelen céghez? Vajon ő is folyamatosan ezzel a gyötrelmes érzéssel a szívében ingázott oda-vissza? Majd másnap is? Aztán a rá következő nap is?

A gondolatra könnyekben törtem ki. Csak az én elfojtott nyögdécselésem törte meg a néma csendet a taxiban, amelyről azt sem tudtam, hova tart… Feltartóztathatatlanul hullott a könnyem, átáztatva a ruháimat. Hát tényleg csak a megbánás maradt most már nekem? Miért nem térhet vissza hozzám az életbe? Pedig mennyire sajnáltam már utólag! Hogy nem értettem meg. Hogy nem tudtam visszatartani. Bármennyire is gyötört azonban a lelkiismeret-furdalás, az időt nem lehetett visszafordítani.

Még a világ is könyörtelen volt.

*

Azt mondták, hogy nincs túl messze az állomástól, mégis úgy éreztem, sokáig tart az út. Talán az emelkedő miatt. Az állomást elhagyva körülbelül öt percig sétáltam a főúton, majd jobbra kanyarodtam. Amint befordultam a sarkon, egy keskeny, felfelé vezető sikátor tárult elém. Szerencsére az elefántcsontszínű lakkcipőmnek alacsony sarka volt, így nem volt nehéz felkapaszkodni a lejtőn. Kipp-kopp, kipp-kopp. Ahogy lépdeltem, egy hármas kereszteződés tárult fel a szemem előtt.

„Pedig a leírás alapján erre kell lennie valahol…”

A kereszteződésnél körbepásztáztam a környéket; a térkép ezt a területet jelölte. Miután vagy öt percig tétován álldogáltam, egy kisbolton akadt meg a szemem. A ránézésre kimondottan régóta működő vegyesbolt láthatóan olyannyira monopóliumot élvezett a helyi kereskedelemben, hogy még az éjjel-nappal nyitva tartó mindenesboltok sem versenyezhettek vele. A kisbolt előtti teraszon élemedett korú emberek hármas-négyes csoportjai múlatták az időt délutáni italozással. Amikor a tulajdonosnak látszó középkorú hölgy üvegekkel a kezében előjött a boltból, összetalálkozott a tekintetünk. Igyekeztem elkapni a szemem, ám ő a távolból felém kiáltott:

– Mit keres, kedveském?

– Hát én… csak el szeretnék jutni valahová – mondtam zavartan nevetgélve, mire az asszony leplezetlenül bámult az arcomba.

A térkép és az épületek összevetésével foglalatoskodva továbbra is a kereszteződésben rostokoltam, amikor újra meghallottam a hangját.

– A nyomozóirodát keresi, kedveském?

– Nyomozóirodát?

– Hát a helyet, ami kideríti az emberek halálának az okát! Mert az ott a szomszédos épület negyedik emeletén van.

– Áh…

Ahogy a boltos által mondott irányba fordítottam a tekintetem, végre megláttam a táblát.

„Pszichológiai Autopszia Központ – 4. emelet.”

Ez hát a Pszichológiai Autopszia Központ. A hely, amiről az ügyvéd mesélt. Miután a férjem munkahelyi kártérítési kérelmét elutasították, ügyvédhez fordultam, hogy fellebbezzek. Ő volt, aki javasolta, hogy pszichológiai boncolást kezdeményezzek. Röviden elmagyarázta, hogy olyan eljárásról van szó, amely feltárja az öngyilkosság okait, vigaszt nyújt a hozzátartozóknak, illetve öngyilkosság-megelőzési terveket dolgoz ki. Rám is gondolt, amikor diszkréten hozzátette: „A vizsgálat végeztéig nem tudhatjuk biztosan, de én úgy gondolom, hogy önnek is jót tenne, asszonyom. Biztos vagyok benne, hogy segíteni fognak önnek.” Nem teljesen volt alaptalan az aggodalma. Az elmúlt néhány hónapban közel tíz kilót fogytam, gyakran dühbe gurultam, és egyre hallgatagabb lettem. Ha ügyvéd helyett inkább orvoshoz fordultam volna, alighanem nyomban kórházba utaltak volna.

– …Köszönöm.

Finoman bólintottam a boltos felé, majd továbbindultam. Léptem hangosan koppant, valahányszor a cipőm alacsony sarka az aszfaltot érte. Ideges lehettem, mert finoman remegett a kezem. Ahogy az ódon épület üvegajtaját kinyitottam, a homlokzatnál jóval takarosabb folyosó tárult fel előttem. Negyedik emelet, lift nélkül. Óvatosan, egyenként szedve a lépcsőfokokat próbáltam egy kis lélegzethez jutni. Sosem gondoltam volna, hogy létezik ilyen hely, pláne azt, hogy egyszer én magam fogom felkeresni majd. Kusza gondolataim épp arra fordultak volna, hogyan is történhetett meg ez velem, amikor felértem a negyedik emeletre. Makulátlan üvegajtó, egyetlen ujjlenyomat nélkül. A fehér fogantyúval befelé nyomtam az ajtót, mire csilingelő hang hallatszott. A belépésjelző hangja visszhangozni kezdett a fejemben, kiűzve belőle a gondolatokat.

– Jó napot kívánok! Szong Jona asszony, ugye?

– …Igen.

Ahogy a bársonyos, mély tónusú hang halkan kimondta a nevem, a lelkem egyszerre lecsillapodott. Aztán a hang tulajdonosának szelíd, komoly benyomást keltő arcára esett a tekintetem. Szívélyes, mégis melankolikus mosolya öntudatlanul is árulkodott róla, mivel foglalkozik. Barnás árnyalatú nadrágja és blúza elegáns benyomást keltett; gondosan formázott haja precíz természetre utalt. Meg sem moccantam, csak álltam a bejáratnál, ő mégsem sürgetett. Türelmesen várt, majd a megfelelő pillanatban tapintatosan megszólalt.

– Mi lenne, ha először is leülnénk itt egy kicsit? Hozhatok egy csésze forró teát?

– …Ühm, igen, köszönöm.

Lassú léptekkel elindultam, amerre mutatta. Saját akaratomból, önként jöttem erre a helyre. Most pedig már az ő szabályai szerint foglaltam helyet a kanapén, amelyen hellyel kínált. Jól bejáratott kanapé volt: sem túl puha, sem túl kemény. Kárpitjából a gyapotvirág diszkrét illata áradt. Ahogy megéreztem, kitáguló látóteremben a helyiség képe is élesebbé vált. Egy térelválasztóval elkülönített irodarészleg és egy kanapéval bebútorozott előtér. Egy alacsony dohányzóasztal. Az egyik sarokban átlátszatlan üveggel eltakart terület. Fehér, hullámmintás mennyezet. A kifinomultan berendezett belső térrel éles ellentétben állt az ósdi, nagy ablak és az azon túl szemembe ötlő látvány. Amíg én szemügyre vettem a környezetet, a nő figyelmesen egy csésze teát helyezett elém, majd leült velem szemben.

– Kívülről kissé viharvertnek tűnik az épület, ugye? Még csak három éve működik itt a központ. A belső kialakítás viszont elég mutatós.

– …Értem.

– Kang Dzsian vagyok, a Pszichológiai Autopszia Központ vezetője. Az úr ott az íróasztalnál pedig Im Szangu, aki a központ általános működtetéséért felel. Biztosan több alkalmazottra számított, nem igaz?

Szégyenlősen felnevetett. Fél szemmel a Szangu néven bemutatott férfit figyeltem. Erős, kicsit mackós alkatú ember volt. Ahogy a szemünk összetalálkozott, barátságosan elmosolyodott. Már a tekintetéből is sugárzott, hogy megnyerő természet.

– A telefonban azt mondta, hogy Kang Dzsujol úr ügyével szeretne megbízni minket.

Rögtön kitisztult a fejem. Ahogy a férjem neve elhagyta a nő ajkát, hirtelen húsba vágóan tudatosult bennem, miért is vagyok itt. Már a neve hallatára is reflexből remegni kezdtek az ujjaim. A lábfejem dobogott, bár észre sem vettem, hogy mikor kezdett el mozogni. A nő egyenesen rám nézett, láthatólag nem zavarta az állapotom. Csak a szemöldöke süllyedt kissé lejjebb, mintha valami megindította volna, szomorú kifejezést kölcsönözve az arcának. Lassan beszélt hozzám.

– Nagyon… nehéz lehetett önnek, ugye?

– …

E szavak hallatán a mindaddig elfojtott bánat egy csapásra feltört belőlem. Képtelen voltam válaszolni, mindössze alig észrevehetően bólintottam. Sebtében letöröltem a szemembe gyűlő könnyeket, hogy egy kicsit összeszedjem magam. Ő felém nyújtotta az asztalra helyezett papírzsebkendős dobozt, mintha csak arra biztatna, hogy nyugodtan sírjak.

Csend… Még több csend… Mennyi idő telhetett el így? Sehogy sem akartak hullani a könnyeim. Testemen viszont erőt vett a kimerültség, mintha már kizokogtam volna magam. Álmatag délután volt. Egyedül a Szangu nevű férfi billentyűzetének kopogása törte meg a csendet néha. Nem tudtam, mivel is kezdjem. A nő, mintha csak megérezte volna a tanácstalanságomat, pont a kínos feszengés beállta előtt szólalt meg.

– Az ügyvédtől már hallottam az ügy részleteit. A pszichológiai boncolás megkezdése előtt alá kellene írnia néhány dokumentumot. Ezek a vizsgálathoz szükséges adatkezelési hozzájárulások. Miután aláírta, interjút szeretnénk készíteni önnel. Ezenkívül az elhunythoz közel álló egyéb személyeket is meghallgatunk majd. Ma esetleg alkalmas lenne önnek az időpont?

Mélyen meghajolt, mintha csak beleegyezést kérne, majd rám szegezte a tekintetét. Vékony redős dupla szemhéja alatt feketéllő szeméből nem lehetett egyértelműen kiolvasni az érzéseit. Őszinte részvét lehetett bennük? Együttérzés egy özvegyasszony iránt? Nem tudhattam azt sem, hogy mi késztette erre a munkára. Mindenesetre bólintottam. Nem számított, mi volt a szándéka. Bármit megtettem volna, hogy kedvező eredmény szülessen a fellebbezési eljáráson. Hogy helyreállíthassam a férjem becsületét. A cég székhelye elé vonultam volna, tüntettem volna, pert indítottam volna… Bármit.

– Szangu, kérem, készítse elő a papírokat!

– Máris.

Egy ideig a nyomtató hangja töltötte be a teret. Tekintetem félretévedt, látásom elmosódott. Valami sürgés-forgást észleltem magam körül, majd néhány irat került a lesütött szemem elé, az asztalra. Mellettük egy golyóstoll hevert „Pszichológiai Autopszia Központ” feliratú logóval. A kijelölt helyeken egymás után aláírtam a papírokat, míg a nő végig magyarázta nekem, hogy éppen milyen dokumentumról van szó. Hozzájáruló nyilatkozat személyes adatok kezeléséhez, jegyzőkönyv jóváhagyó okirata, boncolási jelentés… Egyik ismeretlen kifejezés követte a másikat, alig valami jutott el az agyamig. De nem volt visszaút. Automatikusan töltögettem magam előtt az aláírási mezőket.

– Most, hogy a papírokat ellenőriztük, rátérhetünk az interjúra?

– Igen.

– Akkor, kérem, fáradjon át velem a tanácsadó szobába! Erre tessék!

Felállt a székéről, és kinyitotta előttem az iroda sarkában elkülönített helyiség ajtaját. A „tanácsadó szoba” kifejezés olyan érzést keltett bennem, mintha nem is a férjem, hanem a saját problémám miatt jöttem volna ide. Mivel én magam még soha nem jártam pszichológiai konzultáción, azon tűnődtem, vajon Dzsujol is így érezte-e magát, amikor először járt pszichiáternél. Mint egy utolsó szalmaszálba kapaszkodó lélek. Mint egy sarokba szorított, szakadék peremén álló ember. Egy történettel a szívében, amelyet addig senki nem hallgatott meg. A szorongató érzéseken egyenként keresztülvágva haladtam a tanácsadó szoba felé, hogy elmondjam a sajátom.

Amikor a nő végre becsukta mögöttünk az ajtót, magam is meglepődtem, mennyire elcsendesült minden. Mintha egy valóságtól független másik világba csöppentünk volna.

Először én ültem le, ő pedig velem szemben foglalt helyet. Mögötte szürkés fal emelkedett, tőle jobbra pedig tisztán kivehető volt a kilátás a hatalmas ablakon keresztül. Talán, mert az épület egy emelkedőn állt. Bár a központ viszonylag alacsony emeleten kapott helyet, a tágas helyiségbe szabadon beáradt a napfény. Szememmel követtem a napsugarakat, majd tekintetem a nő arcán állapodott meg. Arca jobb oldalának minden zugába utat talált magának a fény. A másik oldalára viszont enyhe árnyék vetült.

– Felkapcsoljam a villanyt?

Megráztam a fejem. Belém villant egy érzés, hogy a neonlámpa fluoreszkáló fénye kendőzetlenül leleplezi majd a szívem titkait. Inkább jólesett egy kis sötétség és árnyék, ezért azt mondtam, hogy jobb úgy, ahogy van. A válaszomra lekapcsolva hagyta a lámpát, majd így folytatta:

– Mostantól minden, ami elhangzik, rögzítésre kerül. Az információkat a legnagyobb diszkrécióval kezeljük, és a felvételt kizárólag a vizsgálat céljára használjuk fel, úgyhogy nyugodtan beszélhet bármiről.

Úgy tűnt, hogy már meg is nyomta a felvétel gombot valahol, amíg nem láttam. Éreztem, hogy amióta csak itt vagyok, mindent megtesz, hogy ne tapintson érzékeny pontra, mégis minden egyes részlet fájdalmas volt a helyzetben. Az öngyilkosság. Ez a hely, ahová az emberek azért járnak, mert valaki végzett magával. Mindez már önmagában is gyötrelmes volt.

– Először is bemutatkozna, kérem?

– Szong Jona vagyok, harminchárom éves háztartásbeli. Van egy kétéves fiam, és négy évig voltam házas. Dzsujol… körülbelül három hónapja… hagyott itt minket.

Beszéd közben igyekeztem uralkodni a hangomon. Ügyeltem a helyes kiejtésre, hogy minél érthetőbben beszéljek. Pontosan és tisztán kellett beszélnem, hogy fellebbezhessek a férjem halálának ügyében. Hogy ne puszta egyéni gyengeségből bekövetkezett halálesetként, hanem egy vállalat igazságtalan bánásmódja által okozott tragédiaként ismerjék el a történteket. Rajtam múlt, hogyan ér véget Dzsujol története. Gondosan megválogattam hát minden egyes szavam, hogy semmi félreértés ne essék.

– Mesélne a férje családi hátteréről?

– Már csak az édesanyja él, az édesapja Dzsujol egyetemista korában hunyt el szívelégtelenségben. A néhai apósom a logisztikai ágazatban dolgozott, és a család nehéz anyagi helyzetbe került, miután meghalt. A férjem mesélte, hogy még az egyetemet is részmunkaidős munkákkal finanszírozta. Miután megszerezte a diplomáját, elég sokáig keresett munkát. Úgy tudom, nagyon nehéz időszak volt ez számára… úgy két évnél is tovább tarthatott. Állítólag azért húzódott ilyen sokáig, mert egy stabil vállalatnál akart elhelyezkedni. Utána találkozott velem.

– És milyen volt a kapcsolata a szüleivel?

– Szeretetteli. Habár szűkös körülmények között éltek, úgy tudom, hogy ezt leszámítva az édesanyja és az édesapja jól kijöttek egymással. A szülők odaadóan gondoskodtak Dzsujolról is, különösen, mert egyke volt. Az anyósom velem is nagyon rendesen bánik. Melegszívű, jó ember. Talán kissé túlzottan pedáns, ezért néha szőrszálhasogató tud lenni. A férjem ebben rá üthetett, mert ő is hajlamos volt a maximalizmusra. Ápolt volt, precíz…

Egymás után bukkantak elő apró részletek az emlékezetemben: Az első találkozásunk. Az anyjával folytatott beszélgetések. A nap, amikor komolyan elbeszélgettünk a családunkról. Ahogy meséltem ezekről, egyre inkább olyan érzésem támadt, mintha a férjem valahol még most is élne. Mintha ezek a történetek egyszerűen tovább folytatódhatnának. A vele töltött napok. A közös emlékek. Amikor majd hazamegyek innen, vajon ugyanúgy fog majd várni rám otthon? Olyan tisztán láttam a szemem előtt… mintha csak tegnap lett volna.

*