Fordította:

Dr. Molnár György

A fordítás Scott McEwen with Thomas Koloniar: Target America. Seal Team Black

(A Touchstone Book, Published by Simon and Schuster) alapján készült

A borítót tervezte: Kozári Imre

A kötetet tervezte, tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © 2014 by Scott McEwen with Thomas Koloniar

Hungarian translation © Dr. Molnár György, 2015

Copyright © Gabo Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-211-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Ezt a könyvet azon SEAL-csoportok harcosainak ajánljuk, amelyek mindig harcban állnak, még akkor is, amikor súlyos csapásokat szenvednek el, és nyomasztó túlerővel állnak szemben. E kitalált történeteket valódi, fekete műveleti bevetések eseményeire alapoztuk.

Scott McEwen

BEVEZETŐ

Az Egyesült Államok Haditengerészetének támaszpontja, Guantánamói-öböl

Június közepe volt és igazi kánikula. Naeem Wardaknak emlékezete szerint még sohasem volt ennyire melege, és még sohasem érezte magát nyomorultabbul. Hadifogoly volt a guantánamói börtöntáborban, ahol az óta tartották fogva, hogy előző ősszel az afganisztáni Waigal-völgyben elfogták. Háborús bűntettel, egy hadifogoly amerikai nő megerőszakolásával vádolták meg, és amióta a 6. számú SEAL-csoport foglyul ejtette, több tucatszor kihallgatta már a CIA. Alaposan megizzasztották a tálibok afganisztáni és a Közel-Kelet más országaiban folytatott tevékenységéről feltett keresztkérdéseik özönével.

Közel sem lévén olyan kemény legény, mint amilyennek hitte magát, már a puhítási folyamat kezdő szakaszában megtört, mert képtelen volt elviselni az alvásmegvonás és a folyamatos dehidratáció terhét. Miután feladta a reményt, hogy valaha is méltó férfiúnak bizonyulhat Allah színe előtt, mindent elmondott a CIA embereinek, amit csak tudni akartak. Szánalmasan hálás volt minden órányi alvásért, amelyet az igazságért cserébe engedélyeztek neki, minden palack hideg szénsavas narancsízű üdítőitalért, minden tányér hitvány ételért. A vége felé már a legcsekélyebb kegyért is ontani kezdte a hála könnyeit, mint egy gyermek. Csak miután kihallhatása véget ért akkor kezdte utolérni a szégyenérzet. Végül annyira elvesztette akaraterejét, hogy már megbocsátásért sem imádkozott, mert biztosra vette, hogy Allah hátat fordított neki. És miért is ne fordult volna el tőle? Naeem minden tekintetben csődöt mondott a maga dzsihádjában.

Naeem fejét perzselte a déli nap, miközben guggolt és hátát a kétszer két méteres szabadtéri, „rekreációs” ketrece drótkerítésének vetve figyelte a csecsen foglyot, aki a szemközti ketrecben a hátán feküdt. A csecsen fiatal, fehér férfi volt a Kaukázusból, ahol szalafita mohamedánként nevelkedett, hogy húszéves korában az RSMB (Rijád asz-Szalihejn Mártírok Brigádja) soraiba lépjen. A szalafita mozgalom gyakorlatilag ugyanolyan volt, mint az a vahabita mozgalom, amelynek Naeem volt tagja. Mindkettő a hit mélységesen puritán felfogású rendszere volt, amely erőszakos dzsihádot hirdetett bárki ellen, aki kívül marad az iszlámon.

Egyik fogoly sem kedvelte a másikat, ahogy bízni se bízott egyik sem a másikban, de halálra unták már magukat, és mivel történetesen mindketten az arab nyelv észak-mezopotámiai dialektusát beszélték gyakran múlatták a szabadtéri „pihenés” óráit semmitmondó társalgással.

Alik Zakajev, a csecsen önelégült vigyorral fordította arcát Naeem felé.

– Hé! Hallottad a hírt?

Naeem beletúrt dús fekete szakállába.

– Miféle hírt? – felelte mogorván.

– Az az amerikai ügyvéd elintézte, hogy szabadon bocsássanak!

Naeem azt kívánta, bár pofán rúghatná a csecsent, mert tudta, ő maga minden bizonnyal amerikai fogságban fog elrohadni, hacsak össze nem szedi a bátorságát, hogy saját kezébe vegye a sorsát.

– És ugyan hogy intézte el?

– Nincsen rá bizonyíték, hogy bármi közöm lett volna azokhoz a bostoni bombamerényletekhez – közölte Zakajev. – A disznó oroszok hamisan vádoltak meg, és adtak át a CIA-nak az RSMB-s kapcsolataim miatt.

Újra elfordította a fejét. Egyik karját a szemei fölé emelte, hogy óvja őket a napsütéstől, míg másik kezét narancssárga nadrágjába csúsztatta, hogy megvakarja az ágyékát.

– Az oroszok disznók! Szerencsém, hogy az amerikaiaknak puhább törvényeik vannak.

Naeem gyilkos pillantással mérte végig:

– Mikor mégy el?

Zakajev várt egy pillanatot, megszagolta az ujjait, majd a hasát kezdte vakarni.

– Az ügyvéd azt mondta, négy vagy öt nap múlva.

– Hová mész?

– Akárhová, ahová visznek… valószínűleg vissza Csecsenföldre.

Naeemet végtelennek tetsző nyomorúságérzés töltötte el. Valahányszor szabadon bocsátottak egy foglyot, úgy érezte, mintha újabb falat emeltek volna köréje.

– És utána mihez kezdesz, visszamész a szénbányába?

– A kibaszott bányába soha! – Zakajev is felült, térdét felhúzta, és átölelte két karjával. – Az viszont igaz, hogy Csecsenföldön halott ember vagyok. Le kell lépnem onnan, amint megérkezek, vagy a disznó oroszok kinyírnak!

– Na és akkor hová fogsz menni?

Zakajev arca elsötétült, kék szeme résnyire szűkült.

– Miért akarod te tudni ezeket a dolgokat, mi? Hogy megsúghasd őket a CIA-os barátaidnak?

Naeem tudta, hogy Zakajevnek és az összes többi fogolynak a bizalmát is elveszítette, amiért olyan könnyen megtört, de már ahhoz sem maradt benne elég életerő, hogy szégyenkezzen. Helyette messze Zakajev ketrecén túlra kezdett bámulni, a támaszpont terméketlen pusztaságára. Most vagy soha! Valahol ott kinn, túl ezen a földi poklon, létezik egy világ, amelyet talán újra megláthatott volna, ha bírja bátorsággal. Nadrágja övrészéből lopva előhúzott egy apró, cakkos élű acéldarabot. Nem sokkal volt nagyobb, mint egy féldolláros érme, de arra a feladatra, amelyikre Naeem szánta, elég nagy. Három nappal korábban találta a „rekreációs” ketrece sarkában, miután aznap korábban egy földmunkagép összedöntött és eltakarított egy közeli őrtornyot. A fémdarab az építmény valamelyik rácsos acéltartójáról pattant le, és az őrök nem vették észre, hogy átrepült a foglyok levegőztető területére.

Naeem az óta rászánta az időt, hogy cellája padlóján éjszakánként tűhegyesre reszelje-csiszolja a szilánk recés hegyét. Most ujjával a hegyet próbálgatva csendben ült, Zakajev pedig figyelt. A legközelebbi tengerészgyalogos őr 15 méterre állt egy melléképület árnyékában, vállán karabéllyal.

– Mit akarsz csinálni azzal? – kérdezte a csecsen, mert még nem fogta fel, hogy Naeem a saját életét készül kioltani.

Naeem nem törődött vele, a fémdarab hegyét oldalról a nyakához szorította, majd mély lélegzetet vett.

– Csináld! – sziszegte Zakajev szemét ide-oda járatva a tengerészgyalogos és Naeem között. – Nem ide néz!

Naeem mélyen belenyomta a hegyes fémdarabot a saját húsába a nyaki verőere fölött, majd megrántotta keresztbe. Csillogó vörös vérsugár fröcskölt ki széles ívben a nyakából, s máris követte még egy, majd még egy.

– Igen! – suttogta diadalmasan Zakajev, a térdét ütögetve. – Igen!

Naeem felállt, és helyben kezdett futni, mire a vér még erősebben pulzált a nyakából.

A tengerészgyalogos most feléjük fordult, de az első pillanatban csak egy tornázó foglyot látott. Majd amikor felfogta, hogy vér fröcsköl a fogoly nyakából, szanitécért kiáltott, és futva indult a ketrec felé.

Naeem szédült, és lerogyott a ketrec padlójára. Feje a betonra koppant, és csak feküdt ott a tűző napba bámulva. Érezte, hogy égeti a retináját, amíg el nem feketedett az egész világ.

1.

SZEPTEMBER ELEJE,

CHIHUAHUA, MEXIKÓ

Alik Zakajev tenyere csak nem akarta abbahagyni az izzadást, akárhányszor is törölte a farmerjába. Idegesítette, hogy megint a föld alatt tartózkodik. A szibériai Taldinszkij szénbányára emlékeztette, ahol tíz évvel korábban hajszál híján élt csak túl egy bányaomlást. Hat másik férfival négy napot töltött élve eltemetve, amíg a bányamentők végül kiásták őket. Mind a heten félig megőrültek, félrebeszéltek és rémképeket láttak a szorongástól és a vízhiánytól. A baleset óta Zakajevnek még mindig voltak rémálmai.

A csempészalagút, amelyben járt, 30 méter mélyen húzódott az Egyesült Államok és Mexikó, Új-Mexikó és Chihuahua állam között. Több mint egy kilométer hosszú volt, 180 centi magas, és másfél méter széles, komoly betonpadlóval, villanyvilágítással, szellőztető-aknákkal, és az esetlegesen összegyűlő talajvizet kiszivattyúzó vízelvezető rendszerrel. Az ötvenöt vándormunkás közül, akit a gyilkos Castaneda-kartell a sokhetes, megszakítás nélküli föld alatti munkára kényszerített, öten életüket vesztették, a többit pedig öt hónappal később, az alagút elkészültekor legyilkolták, hogy helye bizonyosan titokban maradjon. Az átjáró akkor már majdnem tizenöt hónapja működött, és több mint 450 tonna marihuánát csempésztek be rajta az Egyesült Államokba.

A határ mexikói oldalán az alagút bejárata egy ipari raktárépületből nyílt, de a zseniális megoldás az amerikai oldalon kialakított kijárat volt, amely egy marhatenyésztő telep karámjában a semmiféle takarást nem kínáló mezőre nyílt ott, ahol az állatokat rendszeresen nyerges vontatók pótkocsijára rakták, hogy a 100 kilométerre északra működő vágóhídra szállítsák. A rakodási napokon a különleges, aljukon rejtett csapóajtóval felszerelt pótkocsikat odaállították az alagút kijárati nyílása fölé, és miközben odafenn hátul felhajtották a marhákat, alulról berakodták az átalakított alsó rekeszekbe a 22 és fél kilós marihuánabálákat. Miután úgy kilencven perccel később a húsüzemben lerakodták az állatokat, a marihuána az alkalmazottak ott várakozó gépjárműveibe került.

Zakajevnek tökéletesen igaza volt, amikor úgy gondolta, halálra ítélt ember lesz a szülőföldjén. Amint elbocsátották a guantánamói támaszpontról, repülőgépre ültették, és egyenesen elszállították a Csecsen Köztársaság fővárosába, Groznijba, ahol a tisztviselők rövid időre őrizetbe vették rutin kikérdezésre. Amint szabadon bocsátották, azonnal elment a fivére házába, ahol megtudta, hogy előző éjjel egész éjszaka egy fekete, zárt, kis teherautó parkolt járó motorral az utca túlsó oldalán. Ez a legsötétebb várakozásait igazolta. Következő éjjel felvette a kapcsolatot a Rijád asz-Szalihejn Mártírok Brigádjával, amely még aznap este oltalmába vette. Egy héten belül kicsempészték Csecsenföldről Németországba, ahol vakmerő megbízást kapott. Három héttel később megérkezett Mexikóba német útlevéllel utazó turistaként. A hamis okmányt Bad Tölzben egy csecsentől kapta, aki nyomdászként dolgozott Bajorországban.

Zakajev amerikai ügyvédjének annyiban igaza volt, hogy védencének valóban semmi köze sem volt a bostoni bombamerényletekhez. Zakajev még csak nem is hallott a Csarnajev testvérekről addig, amíg az összes tévécsatorna mutogatni nem kezdte az arcukat. Ez azonban nem azt jelentette, hogy nem vett részt ő is a dzsihádban, és ezt senki sem tudta jobban, mint az orosz Külföldi Hírszerző Szolgálat, az SZVR. Hat hónappal a bostoni robbantások után az orosz rendőrség lecsapott rá és elfogta, miközben felderítést végzett a főváros metróhálózata ellen tervezett támadáshoz.

Habár az SZVR semmilyen kézzelfogható bizonyítékot nem tudott felhozni ellene, azt tudták, hogy az RSZMB tagja, tehát gyorsan eljutottak arra a végkövetkeztetésre, hogy tisztességes szándékkal semmiképp sem érkezhetett Moszkvába. Negyvennyolc órán belül érvénytelenítették a vízumát, koholtak egy zavaros történetet az állítólagos kapcsolatáról a Csarnajev testvérekkel, és a hírszerző szervezetek közötti együttműködés gesztusaként azonnal át is adták a CIA-nak. Zakajev ezt követő öt hónapos raboskodása Guantánamóban nemcsak azt az eltökéltségét acélozta meg, hogy továbbra is részt vegyen a dzsihádban, de azt is elérte, hogy megvetéssel elegyes gyűlöletének gyújtópontja áthelyeződjön az Orosz Föderációról az Egyesült Államokra.

Most tehát mélyen Mexikó és az USA határa alatt tartózkodott, s csak hetek választották el attól, hogy minden idők legnagyobb csapását mérje a nyugati demokráciára, olyat, amilyen nem látott még a világ. Insalláh! Ha isten is úgy akarja! Szép pillanat ez egy mohamedán számára, büszke pillanat annak, aki része a dzsihádnak. Amíg Bin Laden egy krikettütőt tört el a disznó Uncle Sam sípcsontján, addig Zakajev és RSZMB-beli honfitársai most arra készültek, hogy valóban térdre kényszerítik, és akkor a nyugati világ soha többé nem lesz ugyanolyan, mint addig.

A Rijád asz-Szalihejn Mártírok Brigádját 1999-ben Samil Baszajev csecsen terrorista alapította, és bár a csoport rövid időre meggyengült Baszajev halála, 2006 után, 2010-ben váratlanul ismét színre lépett a Kaukázusban végrehajtott öngyilkos robbantássorozattal. 2013-ra tevékenységük súlypontját jórészt áthelyezték Oroszországból a nyugatra, hogy pénzügyi támogatást szerezhessenek al-kaidás szövetségeseiktől.

Azon az éjszakán Zakajev volt az egyetlen szalafita és az egyetlen csecsen az alagútban. A mexikói Castaneda-kartell öt tagja ment be vele az alagútba, hogy egy négykerekű kézikocsin átjuttassanak a határon egy 34 kilogrammos bombát. A kartelltagok az üdvös tudatlanság állapotában leledztek, nem tudták, milyen jellegű bombát segítenek szállítani. Azt hitték, a bostoni támadásokban használt robbanószerkezetekhez hasonló, hagyományos bomba. Fogalmuk sem volt, hogy egy lopott orosz RA–115 típusú „koffert”, egy 2 kilotonna erejű atombombát vonszolnak. Ha tudták volna, gyorsan megölik a csecsent, és megszerzik maguknak a fegyvert, mit sem törődve a pénzzel, amelyet Zakajev társai a segítségükért nekik fizettek.

Az egyik Castaneda-bandatag beszélt angolul. Javiernek hívták, és elkészülte óta ő üzemeltette az alagutat.

– Most pontosan a határ alatt vagyunk – közölte –, kicsit túl a félúton.

– Remek – felelte Zakajev elgondolkodva, s közben egyre erősebben érezte a vágyat, hogy kijusson végre a gyengén bevilágított sírboltból.

Javier négy segédje sűrű káromkodás közben igyekezett tovagördíteni a kézikocsit. Az esetlen szerkezetnek nem volt megfelelő, gumis kereke, a nagy, fémgörgők pedig mintha minden méteren elakadtak volna az alagút faláról állandóan hulló apró kavicsokban.

Javier belerúgott a kocsi sarkába, hogy újra mozgásba hozza, és Zakajevre vigyorgott.

– Ismered a másik csecsent, akit a múlt héten vittünk át?

Zakajev levette szemét a bombáról, és Javierra meredt az alagút bizonytalan fényében:

– Miféle másik csecsent?

A mexikói Zakajev arcára mutatott.

– Kék szemű, mint te! Olyan zöld kofferral érkezett, mint ez. Múlt héten jobb taligánk volt különb kerékkel, de valaki odafenn elvette – megrándította a vállát. – Ki tudja, miért? Mexikóban a dolgok hajlamosak folyton eltűnni!

– A másik ember megmondta a nevét? – kérdezte Zakajev.

Javier letörölt a szemöldökéről egy verejtékcseppet.

– Nem, egyáltalán nem sokat beszélt. Egész idő alatt nagyon komoly volt. Nagyjából ötvenéves férfi.

Zakajev azonnal tudta, ki lehetett az a másik.

– Kaskin – mormogta, s megvakarta a lágyékhajlatát, mert még mindig kínlódott a múlni nem akaró gombás fertőzéstől. A tény, hogy nem tájékoztatták arról, Kaskin már átkelt az Egyesült Államokba a másik RA–115-sel – mindkét fegyvert egy nyugállományú KGB-ügynöktől vásárolták –, nem lepte meg. Kasin született magányos farkas volt, és igazi profi, és most, hogy Zakajev megtudta, ő is részt vesz benne, rádöbbent, valószínűleg az egész akció az öreg elmeszüleménye.

Az alagút fényei elhalványodtak, majd kialudtak. Az átjáróra három hosszú másodpercre szurokfekete sötétség borult, mielőtt újra világos lett.

– Normális ez? – kérdezte Zakajev, s érezte, hátát kiveri a hideg verejték.

Mind az öt Castaneda-bandatag óvatosan figyelt mindkét irányba.

– Nem – felete Javier, embereinek pedig spanyolul súgta oda – Armas arriba! Fegyvert fel!

A négy férfi lekapta válláról az AK–47-sét. Kettő észak felé fordult, kettő pedig visszafelé, amerről jöttek.

– Mi történt? – suttogta Zakajev. – Miért aludtak el a lámpák?

– Nem tudom.

Javier pisztolyt húzott elő a csípőjén viselt tokból. Obszidián szemei úgy csillogtak, mint a fekete üveg, amikor előrenézett az alagútban.

– Lehetnek északról a gringók… délről a federales… vagy mindkettő… vagy semmi a világon. Várnunk kell, és meglátjuk.

Zakajev letérdelt a bomba mellé, hátrahajtotta a ponyvát, és felnyitotta a katonaláda nagyságú, zöld alumíniumdoboz fedelét. Előhúzott egy elsütőszerkezetet, amelyet régi típusú telefondrótra emlékeztető vezeték kötött az RA–115-höz. Megpöckölt egy kapcsolót a szerkezet oldalán, és négy ujjal megszorította az elsütőszerkezetet, majd, mint egy pisztolyt, leengedte a lába mellé. A szerkezet pityegett egyet, majd az oldalán a zöld lámpa vörösre váltott.

Ezt látva a négy AK–47-sel felfegyverzett férfi szorongva igyekezett fegyelmezni magát, és hadarva suttogtak valamit spanyolul Javiernak.

– Az mi? – kérdezte Javier még a korábbinál is bizalmatlanabb pillantással.

– Holtember-kapcsoló – felelte Zakajev. – Ha engem megölnek, a bomba felrobban.

– Kapcsold ki! – rendelkezett azonnal Javier.

– Nem! – jelentette ki a csecsen csendesen, farkasszemet nézve a mexikóival. Szeme nem rezdült, nem törődött a két méter távolságból rászegezett négy AK–47-sel.

– Engem nem fognak el élve, és ezt a bombát nem fogják megszerezni! Pillanatnyilag tehát az a helyzet, amit az előbb mondtál: várnunk kell, és majd meglátjuk. Ha tényleg semmi, akkor hatástalanítom a kapcsolót, és folytatjuk a műveletet.

Zakajev azonban tudta, az a zaj nem véletlen volt, tehát miközben fülét hegyezve hallgatta a sűrűsödő csendet magában imádkozni kezdett Allahhoz.

2.

A HATÁRON,

AZ ÚJ-MEXIKÓI DEMINGTŐL DÉLRE

A rajtaütéseknél használatos harci felszerelésbe öltözve Christopher Hitch szövetségi ügynök és az ICE (Egyesült Államok Bevándorlási és Vámjog Érvényesítő Hivatala) egy tucat másik ügynöke a határ egyesült államokbeli oldalán állt az alagút fölött a sötétben. Hitch hirtelenjében mindössze tizenkét embert tudott összeszedni, amikor egy mexikói informátor leadta neki a fülest az alagútról, egészen pontosan arról, hogy valamiféle különleges szállítmányt hoznak át éjfélkor. Hitch örült volna, ha kétszer ennyi ember áll rendelkezésére, de az idő rövidsége miatt kevesebb, mint egy órája volt a „taktikai különítmény” megszervezésére. A helyi seriff pár fiatal helyettesével érkezett, de a helyi rendőrség a helyszín biztosításán túl nem sokra alkalmas.

A seriff feljebb rángatta a nadrágját jókora pocakján, és tenyerével forgópisztolya gyöngyházmarkolatára támaszkodva állt meg.

– Hicks ügynök, azt tanácsolom önnek, hogy várjon!

– Az én nevem Hitch!

– Tévedtem. Bocs! – A seriff nagyot köpött a földre. – Én azt tanácsolom, vegye rá a hatóságokat a határ túloldalán, Chihuahuában, hogy szállják meg ennek a pöcegödörnek a másik végét, mielőtt maguknak, hapsikáim, akár csak megfordulna a fejükben, hogy lemenjenek oda. A faterom alagútpatkány volt Cu Chiban még annak idején, ’68-ban. Mesélt is pár igazán véres sztorit arról, mi eshet meg az emberrel odalenn, a mocskos sötétségben.

Hitch nem hatódott meg.

– Na ja, de ez nem Vietnam, seriff, és én nem fogok lehetőséget adni a mexikói rendőrségnek, hogy figyelmeztessék ezeket a fickókat!

A saját embereihez fordult:

– Biztosíts és tölts! Én megyek le elsőnek.

Csőre töltötte az MP5-ét, és felkapcsolta a géppisztoly előágyába épített elemlámpát.

– Hát kérem, gondolkodjunk el ezen egy percre! – figyelmeztetett a seriff. – Srácok! Maguknak még éjjellátó készülékük sincs! Miért nem rejtőzünk inkább idefenn, és várjuk ki, amíg a faszfejek feljönnek? Istenem, lehet, hogy maguk odalenn egyenesen belesétálnak valami csapdába!

Hitch azon kezdett töprengeni, vajon nincsen-e rajta a seriff Antonio Castaneda fizetési listáján. Rebesgették, hogy a drogbáró egy közvetítő felhasználásával bőkezű ajánlatot tett neki.

– Számítok önre seriff, tartsa kézben a dolgokat idefenn! Ennyivel, gondolom, meg tud birkózni, nem?

A seriff bólintott.

– Ó, azt meg tudjuk oldani, de ha maguk odalenn bajba kerülnek, csak magukra számíthatnak, és ezt komolyan mondom. Az én fiaim nincsenek kiképezve ilyesmikre, én meg fenemód kövér vagyok ahhoz, hogy egy feneketlen tárna fölött himbálózzak az éjszaka közepén!

– Senki sem kér öntől semmi olyasmit, ami meghaladja a fizetési osztályát, seriff.

Az alaposan felbosszantott seriff a helyetteseihez fordult, közben a fejét csóválta, és gesztikulált.

– Idefenn maradunk, és álljunk félre az útból, emberek! Mi senkit sem akarunk lelökni a bányaaknába!

Hitch a létrára lépett, és elindult lefelé. A többi ICE-ügynök felsorakozott, hogy kövesse.

– Tartsatok két méter távolságot egymás között!

Az egyik seriffhelyettes a lejárattól biztonságos távolságban állt meg, s nyugtalanul állt egyik lábáról a másikra.

– Maga szerint milyen mély ez az izé?

– Legalább harminc méter vagy még több – felelte a seriff. – Belevilágítottam egyenesen a Streamlight lámpámmal, és nem nagyon láttam a fenekét.

A helyettes halkan füttyentett.

– Engem ugyan senki le nem küldhetne oda, hacsak előbb le nem dob egy kézigránátot!

A seriff rosszallotta ezt a hozzáállást:

– Azzal gyengéden elrontaná a meglepetést, Jeff!

A második helyettes a hüvelykujja körmét rágva állt ott, és idegesen tekintgetett körbe. Ő már majdnem nyolc hónapja kapott pénzt a Castaneda-kartelltől, és nem kis szorongást okozott neki, hogy az alagút felfedezése könnyen végződhet azzal, hogy valami elfogott mexikói beköpi őt.

– Hm, seriff! Nem bánja, ha rágyújtok?

– Nem Landry – felelte a seriff kajánul. – Miért nem raksz magadnak egy szép nagy máglyát amott, hadd tudja meg minden kábítószercsempész Mexikóban, hogy itt vagyunk kinn a semmi közepén! Hé, nem akarod használni a rakétapisztolyt a csomagtartómból – vagy úgy véled, az már kicsit nyilvánvaló lenne?

Landry meghunyászkodott, s rájött, a seriff valószínűleg már gyanakodott rá.

– Előbb megkérdeztem, nem?

– Igen, megkérdezted, fiam! Azt megtetted.

Hitch ügynök nagyon figyelt, hova lép miközben lefelé ereszkedett a létrán, de a fokok csúszósak voltak Vibram bakancsa kemény gumitalpa alatt. Kétszer is lecsúszott a lába, s kénytelen volt a létrát átkarolva megkapaszkodni. Terjedelmes, nehéz felszerelése miatt esetlenül mozgott, és remélte, a felette ereszkedőknek kevesebb gondjuk adódik. Bárki, aki leesik, magával visz mindenkit az akna fenekére.

Egy örökkévalóságnak érzett idő után halványan derengő fényt látott meg odalenn, és szíve gyorsabban kezdett verni. Ha odalenn égnek a lámpák, az azt jelenti, valaki használja az alagutat. Elsuttogott felfelé pár figyelmeztető szót a lámpákról, majd folytatta útját lefelé. Egy perccel később érkezett le az akna fenekére, és lelépett a létráról a szilárd talajra, egy lebetonozott rakodópadra, ahol nagy mennyiségű árut halmozhattak fel a falak mentén. Egy rakás nejlonheveder és rakodókampó arról árulkodott, hogy a csempészek csörlőt használnak a kábítószer felszínre emelésére.

Dél felé tekintve látszott, hogy az alagút enyhe ívben kelet felé kanyarodik, s ezért a látótávolság nagyjából huszonöt méterre csökken. Fehér fényű izzók égtek nagyjából hatméterenként valószínűleg az alagút teljes hosszában a mennyezet alatt. Két percen belül a többi ICE-ügynök is leért, és szorosan tömörültek a létra alja körül.

Egyikük véletlenül meglökte a falra szerelt ócska elosztótáblát. Szikrák repültek, és az alagútra sötétség borult. Pár másodperc múlva a lámpák maguktól újra felgyulladtak.

– Mi a lófaszt csináltál? – kérdezte Hitch.

– Semmit – válaszolta az ügynök. – Alig értem hozzá az istenverte vacakhoz. Itt lenn nincs hely mozogni!

Hitch tudta, könnyen lehet, hogy éppen most cseszték el a meglepetést, de már semmi mást nem tehettek, csak folytathatták az akciót.

– Oké. A francba! – Hitch megmarkolta az MP5-t. – Én megyek elöl. Gutierrez, te a hat órámon. Állj készen utasítások kiadására spanyolul, amikor belefutunk ezekbe a jóemberekbe! Senki nem tüzel, csak ha lőnek ránk! Szemeket kinyitni! Gyerünk, indulás!

Libasorban megindultak előre az alagútban.

Odafenn a fejük fölött a seriff a járőrkocsijának támaszkodva állt karba tett kézzel, amikor a földúton megjelent egy dübörögve közeledő nyerges vontató. A birtok bejáratánál a sofőr alacsonyabb fokozatba tette a sebességváltót, és lassított. A seriff felegyenesedett.

– Azt mondanám szokatlan óra ez egy marhaszállító kocsi felbukkanására! – és kiköpött egy újabb adag bagót. – Különösen, amikor nincs is itt elszállítanivaló marha.

Landry seriffhelyettes azonnal felismerte a sárga teherautót, s jól tudta, hogy a vezetője Castaneda egyik embere.

– Kiderítem, mit akar – mondta, és gyors ügetésben elindult.

– Hé! Itt várj! – szólt utána a főnöke, s közben kikapcsolta a pisztolytáskáját.

Landry azonban nem állt meg, futott tovább.

A seriff Jeffre nézett.

– Emlékeztess, hogy kerítsek valakit e helyett a hülye seggfej helyett! Ez a srác ostobább, mint egy rakás szar.

Jeff morgott valamit válaszképpen. Tudta, hogy Landryt megvesztegették, de nem akart ő lenni az, aki ezt ki is mondja.

Hetven méterre tőlük Landry mindkét karjával hadonászott, hogy megállítsa a közeledő nyerges vontatót. Átbaktatott a vezető oldalára, megismerte a sofőrt, és a kapaszkodót megragadva felhúzódzkodott a lépcsőre.

– Gyorsan el kell tűznöd innen a jó francba, amigo. Az ICE éppen most ment le az alagútba! Valaki felhívta a szövetségieket, és beköpte az egész ügyet.

A vezető vadul körülpillantott, s akkor meglátta a rendőrségi járőrkocsikat és az ICE járműveit a karám túlsó oldalán. Felkapta az ölében fekvő Tec–9 géppisztolyt, és közvetlen közelről tizenkét 9 mm-es lövedékből álló sorozatot lőtt Landryra.

Landry lerepült a vontató lépcsőjéről, s hanyatt a földre csapódott. Nyakát és arcát szétszagatták a lövedékek. A csempész sebességbe tette a váltót, és padlóig nyomta a gázpedált. Egyenesen azt a rendőrautót vette célba, amelyik mellett a seriff és a helyettese állt tátva maradt szájjal.

– Úristen – a seriff előrántotta a .357-et a tokjából, és mind a hat lövedéket a közeledő nyerges vontatóba ürítette. Négy közülük a szélvédőt találta el a vezető oldalán, de a jármű csak jött tovább.

Jeff a 9 mm-es Berettáját kapta elő, és lábát megvetve a tehergépkocsi hűtőrácsát lőtte. Közben a seriff átkerült a járőrkocsi másik oldalára, s menet közben kiürítette az üres hüvelyeket a pisztoly forgódobjából. Jeff félreugrott, amikor a vontató elzúgott kettejük között, és orrával beletiport a rendőrautóba, amelyet könnyedén félrelökött, majd bőgő motorral folytatta útját az ICE járművei felé.

A seriff előkapott övéről egy gyorstöltőt, hogy hat, üreges csúcsú (szétnyíló) lőszerrel töltse újra a pisztolyát, s közben futott a nyerges vontató után, amilyen gyorsan csak tömzsi, rövid lábai vinni tudták.

Jeff az utas oldalán rohant a vontató után, és a tár utolsó három lőszerét a jobb első kerékbe lőtte. A tehergépkocsi beleütközött az ICE parkoló járműveibe, és végre megállt. Jeff ügyetlenül tapogatózva igyekezett új tárat nyomni a Beretta markolatába, amikor a Castaneda-bandatag kivetődött az utasoldali ajtón. A rendőr előtt ért földet, és azonnal Jeff hasára irányozta a Tec–9-et. Szeme kifejezéstelennek és hüllőszerűnek látszott a félhomályban.

Jeff ledermedt, a friss tárat fordítva, a töltények orrával hátrafelé erőszakolta bele pisztolya markolatába.

– Ne lőj le!

A mexikói lekaszálta, és elrohant a pótkocsi hátulja felé.

A seriff a sofőr oldalán futott a vezetőfülke felé, amikor meghallotta a sorozatot, amelyik feltépte Jeff hasát. Megtorpant, sarkon fordult, és várta, hol bukkan fel a mexikói. Bagólevet köpve felkiáltott: „Donde estás, cabrón?” Hol vagy, faszfej?

A bandatag előpattant a pótkocsi mögül, és mindketten egyszerre tüzeltek. A seriff üreges hegyű lövedéke pontosan a két szeme között érte a mexikóit, és leszakította a koponyája hátsó részét, a sofőr négyes sorozata viszont a hasán találta el a seriffet, aki térdre rogyott.

– Bassza meg! – hörögte kínjában az idős férfi. – Most megkaptam, amiért nem viselek mellényt!

Nem volt nála hordozható rádió, a járőrkocsi pedig negyven méterre parkolt, ami az ő szempontjából most negyven kilométerrel ért fel. Túl erős fájdalmai voltak ahhoz, hogy mozogjon, és gyorsan veszítette a vért. Tenyerével belenyúlt az ingében összegyűlő vérbe, majd megnézte a kezét. Rájött, hogy eltalálták a máját.

– Szóval ezért fáj ilyen piszkosul.

Hátára hengeredett, félrelökte a .357 forgópisztolyt.

– El kellett volna fogadnom Castaneda ajánlatát – dörmögte. – Akkor most Tahitin lennék.

3.

LENN AZ ALAGÚTBAN

Zakajev és a Castaneda-kartelltagok guggolva a falhoz lapultak a járat két oldalán. Várták a támadást.

Javier hasra parancsolta az embereit, és letakarta őket egy ponyvával. „Hadd jöjjenek olyan közel, amennyire csak lehet, mielőtt lőni kezdünk.” Tudta, hogy az ujját a bombán tartó őrült csecsen miatt muszáj minden szemük elé kerülő zsarut megölniük, ha meg akarják úszni élve.

Zakajev megmarkolta a holtember-kapcsolóját, és szemét gyanakodva állandóan a mexikóiakon tartotta. Az nem izgatta, hogy az RA–115 esetleg megsérül a tűzharcban. Orosz gyártmány volt, nehézkes és csúf külsejű, de arra építették, hogy minden megpróbáltatást kibírjon.

Észak felől elemlámpák fénycsóvái közeledtek a falon táncolva.

Hitch ügynök negyven méterrel távolabb az alagútban meglátott valamit, ami egy kupac árunak tűnt. Felemelt ököllel jelezte az oszlopnak: Állj!

– Úgy látszik, leléptek, a szarjukat meg itt hagyták!

Újra elindult, eltökélten, hogy elkapja a csempészeket, még mielőtt visszajutnak a túlsó oldalra. Hitchnek az nem számított, mennyire délre fogják el őket az alagúton belül, csak az, hogy elfogják őket, még mielőtt kilépnek a mexikói oldalon. Csak hadd próbálják az ügyvédeik bebizonyítani, hogy a határtól délre vették őrizetbe őket!

Amikor tizenöt méterre megközelítették a padlón tornyosuló kupacot, Hitch meglátta a ponyva széle alól kilógó AK–47-ek csöveit, és azonnal megállt.

Javier elkiáltotta magát:

– Fuego! – és az AK–47-ek fülsiketítő zajjal dörögni kezdtek.

Hitchet az arcán, mindkét karján és a felső testén találták el, halott volt már, mire a betonra zuhant. Gutierrez és egy másik ügynök ugyanakkor esett el, s ezzel három további ügynököt is kitettek az ellenség tüzének. Ezt a hármat szintén lekaszálták a mexikóiak, még mielőtt egyetlen lövést leadhattak volna. A megmaradt hét ICE-ügynök hasra vágta magát, és tüzet nyitott az MP5-ével.

A két csoport hevesen lőtte egymást sorozatlövőkkel tizenöt méterről, ami bármely géppisztollyal vagy -karabéllyal majdnemhogy közvetlen közelinek számít.

A bandatagok lőszere régi volt, és már korrodálódni kezdett, hiszen az 1970-es évek közepén gyártották Koreában, ezért az alagút gyorsan megtelt csípős füsttel, amitől nem lehetett látni. Tovább rontotta a helyzetet, hogy jó néhány villanykörtét is szétzúztak a falról leszakadó kőszilánkok.

Mire végül elhallgattak a fegyverek, mindkét oldalon csak négy-négy ember maradt életben.

Zakajev lenn kuporgott az RA–115 mögött a holtember-kapcsolót szorongatva.

– Deja de disparar! – rikoltotta Gutierrez ügynök. – Tüzet szüntess!

– Vuelve! – kiáltotta Javier onnan, ahol a földön hasalt. – Menjetek vissza!

– Visszamegyünk – felelte Gutierrez. – Csak hagyjátok összeszedni a sebesültjeinket!

– Adok egy percet – kiabálta Javier. – Utána újra lövünk!

– Cálmate – mondta Gutierrez csitító hangnemben. – Cálmate, amigo! Nyugalom! Nem sokat látott a füstön át, de hallotta, amint a Castaneda-kartell fegyveresei tárat cserélnek. A csata folytatásával semmilyen hasznos ügyet nem szolgálhattak. Ezenfelül meglehetős biztonsággal tudta, a jobb karján egy ütőeret találtak el.

– Eldobjuk a fegyvereinket! – ajánlotta fel ordítva. – Csak adjatok időt, hogy elhúzzunk innen a picsába! De acuerdo? Rendben?

– Oké. De acuerdo – válaszolta Javier, aki elégedett volt, hogy a harc véget ért, és az amerikaiak elmennek.

Gutierrez utasította embereit, dobják el a fegyvereiket, majd küszködve talpra állt.

– Segítségre lesz szükségem – közölte a többiekkel.

Arra kellett visszamenniük, amerről jöttek, és létra több mint háromszázötven méterre volt a hátuk mögött.

– A francba! – morogta az egyetlen sértetlenül maradt ICE-ügynök, miközben átlépte halott honfitársaikat, hogy vállára vegye Gutierrez épen maradt karját.

– Hitch idióta volt – morgott Gutierrez, miközben visszasandított a hullára.

– Istenverte dicsőséghajhász! – fűzte hozzá undorodva egy másik társuk.

Gutierrez meglátta, hogy az egyik ügynök még mindig pisztolyt tart a kezében.

– Tedd le azt a fegyvert! – rendelkezett. – Meg akarsz öletni minket?

Az ügynök elejtette a fegyvert, mintha hirtelen égetni kezdte volna a kezét.

– Ennek a harcnak vége – mi veszítettünk! Jussunk tehát ki innen, amíg megtehetjük!

Javier lekuporodva maradt a fal mellett, vérzett a vállsebe. Mindent egybevetve nem volt elégedetlen az eredménnyel. Éppen levezényelt egy csatát az állítólag legyőzhetetlen amerikaiak ellen, és visszakergette őket, behúzott farokkal. Most már csak annyi dolga maradt, hogy rávegye a csecsent, tegye le a robbantószerkezetet, aztán fejbe lőheti. Várt öt percet miután a gringók eltűntek a szeme elől, s akkor talpra parancsolta az embereit. Odaballagott Zakajevhez, megállt fölötte, és lenézett a még mindig a bomba mögött kuporgó férfira.

– Most már biztonságos – förmedt rá nyers hangon. – Elrakhatod azt a detonátort!

Zakajev nem válaszolt… nem is mozdult.

– Nem hallottad, amit mondtam? – Javier megbökte a pisztolya csövével. – Ideje indulnunk. Tedd el azt a detonátort!

A csecsen oldalra dőlt, homloka közepén láthatóvá vált az egyetlen lőtt seb. A holtember-kapcsoló zörögve leesett a betonra.

A következő pillanatban az RA–115 „koffernuki” majdnem 2 kilotonnás erővel felrobbant. Egyetlen mikroszekundum alatt elpárologtatta a bandatagokat és az ICE-ügynököket, akik éppen akkor érkeztek a létra aljához. A robbanás egy mikroszekundummal később az őket körülvevő kőzetet is elpárologtatta, és a hőmérséklet több millió fokosra emelkedett. Majd a robbanás helyszínét borító föld és kőzet hullámosan felemelkedett, mert felfelé kényszerítette az óriási, magas nyomású gázból és gőzből álló buborék, amely a közben keletkezett, hogy a középpontból kifelé terjedő lökéshullám még több kőzetet olvasztott meg vagy párologtatott gőzzé. A buborékon belül így olvadt anyaggal teli üreg keletkezett. Ez az expanzió még néhány tizedmásodpercig folytatódott, amíg a buborékon belüli nyomás nem kezdett kiegyenlítődni a külvilág atmoszférájának légnyomásával. Akkor, amikor nem volt többé képes fenntartani az expanzió sebességét, a buborék összeomlott. Hatalmas, több mint 90 méter átmérőjű és 30 méter mély kráter maradt a helyén.

A kis mexikói határvárost, Puerto Palomast, lerombolta a lökéshullám, amely végigfutott a hordalékos síkságon, és teljesen megszüntette az áramszolgáltatást nemcsak ott, de az új-mexikói Deming városában is. Földlökéseket egészen az új-mexikói Roswellig érzékeltek, és a robbanás helyszínétől 60 kilométerre északra, Cookes Peak mellett működő geológiai földrengésjelző állomás a Richter-skála szerint 5,1-es erősségű szeizmikus eseményt észlelt.

A robbanás radioaktív sugárzásának legnagyobb részét felfogta ugyan az azt körülvevő föld és kőzet, de az alagút két végén épített nyitott akna lehetővé tette, hogy két radioaktív csapadéksugár lövelljen 3000 méter magasra a levegőbe, ennek eredményeként pedig hamarosan halálos radioaktív por- és törmelékfelhő sodródott keletre, a texasi El Paso felé.

4.

A FEHÉR HÁZ,

WASHINGTON, D.C.

– Még mindig nem mondta meg nekem, mi a fene ez! – mondta az Egyesült Államok elnöke a DHS, a belbiztonsági szolgálat vezetőjének. – Meteor volt, atombomba, micsoda? Miért telik ennyi időbe az információ megszerzése?

A DHS vezetője, Merrill Radcliff úgy érezte, katapultülésben ül, és nem az ő kezében van a kilövést indító kar. Az Ovális Iroda előtti teremben álltak, körülöttük az Egyesült Államok majdnem összes hírszerző szolgálatának és fegyveres erőinek képviselői. Jelen volt a Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottsága, az FBI, a CIA, az NSA, a DOD… és természetesen a Fehér Ház stábfőnöke, a mindig jelenlevő Tim Hagen, egy visszataszító ifjonc, akit Radcliff ki nem állhatott.

Mély lélegzetet vett, és széttárta a karját.

– Egyszerűen nem tudjuk még, elnök úr! Nagyon elszigetelt, isten háta mögötti vidék, és időbe telik, amíg erőket juttatunk…

Az elnök félbeszakította:

– Azt mondja nekem, hogy maguk semmit sem tanultak a Sandy és a Katrina alatti összeomlásból, hogy még mindig nem állnak készen a gyors reagálásra, amikor történik valami?

A kérdést nyilvánvalóan nem szónokinak szánta.

– Elnök úr! Rengeteget tanultunk azokból a katasztrófákból, de időbe telik erőket és eszközöket a helyszínre juttatni, megszervezni a dolgokat. Nem tudunk csak úgy …

– Ön le van váltva! – közölte az elnök, s ezzel minden jelenlévőt sokkolt. Hagenhez fordult: – Értesítse a DHS igazgatóhelyettesét, vegye át Mr. Radcliff posztját!

Ez után a vezérkari főnökök elnökére, William J. Couture tábornokra nézett, aki mobiltelefonnal a kezében éppen kilépett az Ovális Irodából.

– Couture tábornok, mostantól a fegyveres erők felelnek ennek a válságnak a kezeléséért! Nos tehát, mire van szükség?

A Couture arcának bal oldalán húzódó egyenetlen sebhely erőszakos és ijesztő külsőt kölcsönzött a tábornoknak, de tagadhatatlanul bizalmat keltett az emberekben.

– Elnök úr! Én már készenlétbe helyeztettem és eligazíttattam a hadsereg egyik gyors reagálású, NBC{1} tömegpusztítófegyver-specialista csoportját. Az El Pasó-i Fort Blissben állnak készenlétben, és várják a parancsot, hogy behatoljanak az érintett területre, és elkezdjék a méréseket. Mindössze az ön engedélyére van szükségem, uram!

– Küldje ki őket oda! – rendelkezett az elnök. – Ha megtámadtak minket, most kell megtudnunk, nem néhány nap múlva.

– Attól tartok van még más is, elnök úr!

Az elnök szemöldöke ráncba rándult.

– Folytassa!

– Most beszéltem telefonon Cruz tábornokkal Fort Blissből. Minden jel arra utal, hogy ez nukleáris esemény volt, elnök úr, nem szeizmikus, és bizonyosan nem időjárási. A támaszponton folyamatosan nőnek a sugárzási értékek, és Cruz tábornok kiadta a parancsot a nukleáris védelmi rendszabályok életbeléptetésére. Engedélyt kérek, hogy ugyanerre utasíthassam az összes támaszpontot Texasban!

A gyomra hirtelen émelyegni kezdett, és az elnök azon kapta magát, hogy örül, amiért megfogadta Tim Hagen tanácsát, aki nyomatékosan kérte, Couture tábornokot nevezze ki a Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottságának elnökévé. Ha Couture nincs mellette ebben a pillanatban, teljesen irányát vesztettnek érezte volna magát.

– Az egész országban minden támaszpontot utasítson ugyanerre, tábornok!

– Ha megenged egy figyelmeztető szót, uram! – szólalt meg a tábornok.

– Hát persze.

– Nem hiszem, hogy ez alkalommal országos óvintézkedésekre lesz szükség, uram. Bizonyos, hogy minden támaszpontot riadóztatnunk kell, de a nukleáris védelmi rendszabályok országos szintű bevezetése majdnem bizonyosan nagy pánikot váltana ki a polgári lakosság körében!

– De ahol van egy bomba, tábornok – vetette közbe Tim Hagen –, ott bizonyosan akadhat egy másik is.

Couture látszólag nem hallotta az elhangzottakat, szemét az elnökre szegezte.

– Érvényes a parancs, elnök úr?

Az elnök mérlegelte Couture helyzetértékelését, és helytállónak találta a következtetését.

– Nem, tábornok, azt hiszem, igaza van. Egyelőre hagyjuk, hogy a helyzet kialakuljon… nem ez az a kifejezés, amelyet ilyenkor önök, katonák használni szeretnek?

A tábornok elmosolyodott:

– De igen, uram.

– Akkor rendben – mondta az elnök, és már Hagenra nézett. – Gondoskodjon róla, hogy a DHS igazgatóhelyettese riassza El Paso városát a sugárzási szintek miatt, hogy az ő katasztrófavédelmi egységeik megtehessék a megfelelő lépéseket.

Utálkozó pillantást vetett a porig alázott Radcliffre:

– Nyilvánvalóan bele telik némi időbe, mire a DHS és a FEMA eljut oda, és segítséget tud nyújtani nekik.

Hagen buzgón jegyzetelt valamit az elektronikus notepadre, amelytől úgy látszott, soha egy pillanatra sem vált meg.

– Nyomban hívom őket, elnök úr!

– Most pedig, uraim – fordult az elnök az összes egybegyűlthöz, s közben kinyitotta az Ovális Iroda ajtaját – az FBI, a CIA és az NSA igazgatóját kívánom fogadni! Csak önök után, uraim!

A három igazgató besorjázott az elnök előtt az Ovális Irodába, és mindenki más távolabb húzódott a folyosón, mindenki, kivéve Couture-t, Hagent és az elnöki testőrség, a Secret Service két ügynökét.

Hagen, miután végzett az írással, és helyére csúsztatta az írópálcát a notepad oldalán, megfordult, hogy kinyissa az Ovális Iroda ajtaját.

Szinte ő maga sem hitte el, ami történik: a hatalmas termetű Couture kinyújtotta a karját, megragadta őt a nyakkendőjénél, nekiszorította a falnak, és felemelte. Könyörtelen, szürke szemei valósággal átfúrták Hagent.

– Ha bármikor még egyszer ellentmond nekem, kitöröm a kibaszott nyakát. Érti, amit mondok?

Hagen érezte, hogy lába elszakad a padlótól. Elárasztotta a pánik, amikor a testőrség két ügynökére nézett, akik semmit sem tettek, csak álltak a helyükön, mintha kőből faragták volna őket, és nézték, mi történik. Hagen életében ez volt az első alkalom, amikor egy másik emberi lény dühében komolyan kezet emelt rá, és ez volt a bátorságát leginkább kikezdő élmény, amelyet valaha megélt.

– Igen, uram! – nyekeregte, s közben érezte, mindjárt cserbenhagyja a húgyhólyagja.

Couture elengedte, és elindult a hallon át. Közben kurtán odabiccentett a testőröknek, akik visszabólintottak.

Hagen ott maradt állva, és megigazította az öltönyét. Ráérősen csinálta, hogy visszanyerhesse a lelki egyensúlyát, és meggyőződhessen róla, nem pisilte össze magát.

– Nagyon köszönöm a segítséget – mondta a két ügynök közül a rangidősnek.

Az ügynök kifejezéstelen arccal visszameredt rá:

– Milyen segítséget, Mr. Hagen?

5.

RICK KÁVÉHÁZA,

CASABLANCA, MAROKKÓ

Gil Shannon az egyik asztalnál ült Rick kávéházában, és egy csésze kávét kortyolgatott. Ez nem ugyanaz a Rick kávéháza, amelyik a filmben szerepel, a filmet nem Marokkóban forgatták. Ezt a kávéházat a filmbelihez hasonlónak építették és rendezték be, és amióta 2004-ben megnyitották, a város egyik fő turistaattrakciójává vált.

Marokkó legnagyobb városában, a szűken értelmezett Casablancában, 3,5 millió ember él. A város sok, különféle ágazatokban működő vállalatnak ad otthont a világ minden tájáról, és Észak-Afrika legnagyobb mesterséges kikötőjével dicsekedhet. Modern nagyváros ez, amely megőrizte kötődését kulturális múltjához, de nem politikai és vallási zűrzavarok nélküli város. 2003 óta legalább 17 öngyilkos bombamerénylő robbantotta fel ott magát, s megölt több mint 35, megsebesített jóval több mint 100 embert. A legtöbb merénylőről kiderült, hogy kapcsolatban állt az al-Kaidával.

Gil egy Szergej Zsilov nevű orosz kapcsolatára várt. Az orosz Viszotnyiki{2} kommandóalakulat korábbi tagjaként Zsilov szabadúszó „operátor” volt, aki Casablancáról Mombasáig csatangolt az afrikai kontinensen, hogy zsoldosként munkát találjon. A CIA röviddel a bengázi, amerikai diplomáciai képviselet elleni 2012-es támadás után alkalmazta, hogy segítsen kiirtani Észak-Afrikából az iszlám terroristákat, különösen az Al-Kaida az Arab-félszigeten (Al-Qaeda in the Arabian Peninsula, AQAP) nevű, főként jemeni bázisokról tevékenykedő szélsőséges csoporthoz kapcsolódó terroristákat. A szervezetet egyébként eredetileg Szaúd-Arábiában hozták létre, hogy közvetlenül a szaúdi királyi családdal és a monarchiával szálljon szembe. Az AQAP-ról tudható volt, hogy főerőként vett részt a bengázi, amerikai misszió elleni támadásban, melynek során az Egyesült Államok Haditengerészetének két korábbi SEAL-jét, Glen Dohertyt és Tyrone Woodsot egy háztetőn megölte az aknavetőtűz, miközben közreműködtek az amerikai diplomaták védelmében.

Gil a SAD (Special Activities Division, a CIA Különleges Tevékenységi Részlege) igazgatójának, Robert Pope-nak a rendelkezésére utazott Casablancába, hogy felkutassa és megölje az AQAP két emberét, akikről úgy tudták, a városban rejtőznek. Gil ugyan egyáltalán nem ismerte Dohertyt és Woodsot, de haditengerészeti SEAL-ként a bajtársuk volt, és saját ügyének tekintette a halálukat. Ezért amikor Bob Pope felajánlotta, kihozza nyugállományból és visszahelyezi az aktív játékosok közé azzal a feladattal, hogy AQAP-s lázadókat semmisítsen meg, nem tudta visszautasítani az ajánlatot.

Gil felesége, Marie nem repesett az örömtől férje döntése hallatán. Igazából többé-kevésbé kirúgta a házból miatta. Azt mondta Gilnek, két dolgot tehet: vagy elutasítja Pope ajánlatát, vagy másik lakóhelyet keres magának, mert képtelen újra 7/24 (heti hét napon napi huszonnégy órában) aggódni érte, valahányszor nem tartózkodik otthon.

Gil belebetegedett a különválásnak már a gondolatába is, de egyszerűen nem állt készen az „operátori” élet feladására, tehát megcsókolta Marie-t, és könnybe lábadó szemmel elhagyta a házat.

A hidegháború vége óta a CIA nem tarthat saját belső állományú terepen tevékenykedő „operátorokat” (azaz kommandós képzettségű, harcra és gyilkolásra szakosított ügynököket), ezért Pope javaslatára Gilt egy Obsidian Optio Inc. nevű katonai magánvállalkozás alkalmazta. Az Obsidian világszerte kapott szerződésben rögzített „biztonsági” feladatokat a CIA-től, ez pedig megkönnyítette Gil feltűnésmentes jövés-menését. Annak, hogy hivatalosan a magánszektorban alkalmazták, egy másik előnye az volt, hogy rendesen megfizették, habár magánnak az Obsidiannak gyakorlatilag egyáltalán nem dolgozott. Az ENSZ zsoldosügyi egyezménye (Mercenary Convention) 1989 óta ugyan szigorúan tiltja az államoknak a zsoldosok alkalmazását, ám azok ezt azzal az alaki jogi fogással kerülik meg, hogy a saját kormányzatuk által felfogadott zsoldosokat sohasem nevezik zsoldosnak. Az ember saját zsoldosa mindig biztonsági szakember.

Szergej Zsilov khakiszínű nadrágba és vöröses barna pólóba öltözve lépett be a kávéházba. Nagydarab férfi volt, vöröses hajjal és zöld szemmel, nyakán, vállán és karján dagadó izmokkal, és úgy izzadt, mintha súlyemelő versenyről jönne éppen.

Gil felemelt kézzel jelzett neki, mire Zsilov odajött, és leült az asztalhoz.

– Kérhetek neked egy kávét? – Gilnek kék szeme és vörösesszőke haja volt, amelyet rövidre vágva és magasra felnyírva hordott.

Zsilov megrázta a fejét.

– Azt én nem iszok – jegyezte meg mély, reszelős hangon. Karját az asztalra fektette, alkarjain a vénák úgy dudorodtak a bőr alatt, mint valami nagyfeszültségű kábelek. – Árt az emésztésnek!

– Akkor nekem még egy kicsit – Gil kortyolt a kávéjából, majd letette a csészét. Csinos, fehér kávés csésze volt, Rick’s Café felirattal. – Tehát megtaláltad őket?

Zsilov bólintott.

– A Régi Medina közelében béreltek egy házat.

A Medina a város régi arab negyede, tele piacokkal és turistákkal, akik alig várják, hogy alkudozhassanak az árusokkal.

– Gondjuk lehet a pénzzel – fűzte hozzá Zsilov. – Az a ház egy budi.

– Biztos vagy benne, hogy ők azok, vagyis láttad őket?

Zsilov ismét bólintott, s közben nagy kezét a szája felé billentve jelzett a pincérnek, kér egy pohár vizet.

– Aggodalom nélkül jönnek-mennek. Az utcán vesznek ennivalót, és ott is eszik meg, mintha nem lenne veszély. Körültekintőek, de biztonságban érzik magukat. Én ezt felismerem.

– Fegyverük van?

– Azt hiszem, igen – Zsilov keze fejével letörölte arcáról a verejtéket. – Dzsekit hordanak, pedig ahhoz túl meleg van, tehát azt gondolom, igen.

– Hogy találtad meg őket?

Zsilov megrántotta a vállát.

– Megkérdezem a zsidókat. A zsidók mindenről tudnak ebben a városban!

Gil összehúzta a szemét:

– Miféle zsidók?

Zsilov a válla fölött lazán hátrabökött a hüvelykujjával, mintha a szóban forgó emberek ott álltak volna mögötte az ajtóban.

– Azok az istenverte pasasok a Mohavétől.

Az LX Mohave egy másik amerikai tulajdonú katonai magánvállalkozás volt: elsősorban hírszerzésre és rejtjelezési technológiákra összpontosított, és köztudott volt, hogy szívesen foglalkoztatja az izraeli Moszad korábbi ügynökeit.

Gil szeme összeszűkült:

– Te beszéltél a mohavésoknak a feladatomról?

– Nem – felelte Zsilov ingerülten. – Ugyan miért beszélnék én rólad? Nem törődnek ők veled. Én azokról az istenverte tagokról beszéltem nekik, akiket meg akarsz velem kerestetni.

Kikapta pohár vizet a pincér kezéből, amint megérkezett, és mohón felhajtotta.

– Még egyet! – rendelt, visszanyomta a poharat a pincér markába, és intett, elmehet.

– Hé, Szergej! – szólalt meg Gil. – Feltétlenül tudnom kell, ha a Mohave tud az itteni küldetésemről! Ez mindennél fontosabb!

Zsilov az asztal fölé hajolt, és mélyen Gil szemébe nézett.

– Figyelj rám, te istenverte faszi! A Mohave le se szarja a te küldetésedet. Oké – felfogtad? Én nem mondok nekik semmit sem! Azok az istenverte faszik, szívességekkel jönnek nekem, tehát én kérdezek tőlük. És mondom neked, ezek az istenverte zsidók, mindenről tudnak errefelé. Ne kérdezd, hogyan tudnak róla, mert én azzal nem törődök, és nem kérdezem. Engem mindössze az érdekel, hogy tudják. Érted? Ez az, amiért a ti istenverte CIA-tok engem bérel fel, és nem valami másik istenverte faszit. Tudják, hogy én tudom, ki tud a szarról. Érted, amit mondok?

Gil kajánul kuncogott, és hátradőlt a székén.

– Ja, értem, amit mondasz. Meg tudod mutatni, hol laknak… ezek az istenverte faszik?

– Lefogadhatod! – jelentette ki Zsilov. – De előbb eszünk. Ismerek jó helyet. Utána kivárjuk a sötétet. Ezek az istenverte faszik odaát, ezek ebben a pillanatban is éberek. Amint meglátják az arcodat, el fognak szaladni, mert annak nézel ki, ami vagy. Én legkevésbé sem látszom annak, ami vagyok. Érted? Mehetek akárhova nappal, de te, te istenverte faszi… – megcsóválta a fejét. – Te úgy nézel ki, mint egy jenki gyilkos. Ők meglátnak téged, elszaladnak. Szóval bízzál bennem. Én ismerem Casablancát. Tudom, hogyan juttassalak téged közel ezekhez az istenverte faszikhoz…de előbb eszünk.

Gil figyelte az asztal túloldalán ülő oroszt.

– Te harcoltál Csecsenföldön, igaz?

Zsilov a szemét forgatta, és rázta a fejét.

– Ne kérdezz engem Csecsenföldről, jenki. Nem akarok emlékezni! Azok az istenverte faszik a Mártírok Brigádjából…

Újra megrázta a fejét.

– Szalafita fanatikusok… hozzájuk képest ezek az istenverte faszik, akikre vadászol olyan lánykáknak tűnnek, akik péniszt szopnak a megélhetésükért. – Elnevette magát – Ezt ingyen megmondom neked, te istenverte jenki. Na de most kész vagy enni, vagy mi van?

Gil mosolyogva felállt az asztaltól.

– Az az érzésem, hogy ezt még bánni fogom, de igen, kész vagyok!

Zsilov is felállt.

– Gyerünk. Mutatom neked jó helyet utolsó étkezésre.

Hátba paskolta Gilt, s hangoskodva felnevetett, mintha ez lett volna a legmókásabb dolog, amelyet valaha hallott.

Gil derű nélkül mosolygott, s közben tartózkodóan nézte az oroszt.

– Örülök, hogy sohasem kellett ellenetek harcolnunk!

Zsilov nevetett még egyet.

– Én is. Ti istenverte jenkik még mindig azt hiszitek, cowboyosat meg indiánosat játszotok!

6.

A RÉGI MEDINA,

CASABLANCA, MAROKKÓ

Abdu Bashwar Allah harminckét éves katonája volt, és bár az még hátravolt, hogy személyesen öljön meg egy másik emberi lényt, már részt vett a CIA bengázi székhelye elleni támadásban, mint az épületet lövő aknavetős osztag egyik tűzvezető figyelője. Honfitársa, Cesar Koutry, a szaúd-arábiai hadsereg huszonkilenc éves dezertőrje volt, aki élete legutóbbi hét évét az AQAP lázadóinak szánt robbanómellények és más robbanószerkezetek konstruálásával töltötte.

Koutry az – az Egyesült Államok által minden lehetséges módon támogatott – szaúdi monarchia totális megdöntéséről ábrándozott, és arról, hogy egy szép napon majd az iszlám jogrend, a saría alapján kormányzott Szaúd-Arábiába fog hazatérni. Koutry világában a szaúd-arábiai kőolajat kizárólag más mohamedán államoknak adnák el, a profit pedig a népet illetné… nem holmi úgy nevezett „királyi” családot.

Előző hónapban azzal a paranccsal érkeztek Casablancába, hogy kezdjék előkészíteni a fegyveres lázadás újraindítását Marokkóban. A nemzetközi nagyvállalatok közelmúltbeli tömeges behatolása nyomán az országban erősödött a nyugati befolyás, s ennek egyik következményeként Marokkó mind a kereszténység, mind a judaizmus kis mértékű újjáéledését élte meg. Habár az iszlám az ország hivatalos, törvénybe iktatott vallása, a marokkói alkotmány lehetővé teszi a szabad vallásgyakorlást – mindaddig, amíg a nem mohamedánok meg nem próbálnak mohamedánokat áttéríteni a saját hitükre. Ez utóbbi bűncselekménynek számít, de a legtöbb keresztény és zsidó misszionárius nem törődik ezzel a jogszabállyal.

Az AQAP úgy határozott, ismét ideje gondoskodni arról, hogy a nyugatiak kevésbé érezzék magukat kellemesen Casablancában. A nagyvárosban az utolsó jelentős terrortámadásra 2007-ben került sor, amikor két fivér az amerikai konzulátus előtt robbantotta fel magát. A helyzet azóta viszonylag nyugodt volt, az egyetlen rövid, átmeneti kivételt az Arab Tavasz 2011–2012-ben rendezett tüntetései jelentették.

Koutry egy agyonhasznált fotelban ült, és a televízió csatornáit váltogatta, míg végül ásított egyet, és félrelökte a távirányítót.

– Nincs semmi, amit nézhetnénk.

Bashwar mögötte ült az asztalnál, és késői vacsoráját fogyasztotta.

– Kell lennie egy focimeccsnek!

– Torkig vagyok a futballal! – Koutry a válla fölött hátranézett. – Hol van Izaan? Késik a kis szarházi!

– Mindig késik – felelte Bashwar, miközben a szája kuszkusszal volt tele. – Ez nem újság.

– Azt hiszem, új kapcsolattartóra van szükségünk. Ez a fiú kicsit hülye ehhez a munkához.

– Pillanatnyilag csak ő adatott nekünk! Már kértem másikat.

Kivágódott az ajtó, és berontott a szobába a tizenhat éves Izaan, amitől mindkét férfi kis híján kiugrott a bőréből.

– A nagydarab, vörös hajú férfi! – rikkantotta Izaan. – Az utcán parkol egy fekete, zárt kisteherautóval. Egy amerikai kommandós van vele!

Koutry felpattant a fotelból, és Bashwarra nézett:

– Mondtam neked, hogy az a kövér orosz bajt okoz!

Bashwar mohón kiivott egy pohár vizet, majd kézfeje hátával megtörölte a száját, s közben elővett az inge alól egy cseh gyártmányú pisztolyt, és felkelt a székéről.

– Honnan tudod, hogy az egy amerikai kommandós?

Izaan egy vállrándítással válaszolt:

– Én annak nézném.

– Követtek idáig?

– Nem, Bashwar. Már ott parkoltak, amikor végigjöttem az utcán.

Bashwar hüvelykujjával visszaengedte a CZ–75 kakasát.

– Miért nem mentél tovább? Ehelyett hagytad, lássák, hogy idejössz?

Izaan megrémült.

– Mi rosszat tettem? Én csak titeket akartalak figyelmeztetni!

Koutry odalépett hozzá, karon fogta a kamaszt, és végigtapogatta, amíg a farzsebében meg nem találta a mobiltelefont, amit odadobott Bashwarnak.

– Telefonálhattál volna, hogy figyelmeztess.

– Nem gondoltam rá. Sajnálom.

Bashwar álltában végignyomogatta Izaan híváslistáját, megnézte az SMS-eit, és a rögzített telefonszámait is, hátha talál valami gyanúsat. Egy pillanattal később felnézett, és annyit mondott:

– Öld meg!

Izaan próbálta kiszabadítani a karját, de Koutry túl gyors volt. Erős szorítással megragadta a kölyök fejét, és gonoszul megcsavarta a nyakát. Hangos reccsenéssel eltörte a gerincét, amitől elszakadt a gerincveleje. Koutry hagyta a földre esni a holttestet. Izaan homloka nagyot koppant a kerámiapadlón.

– Mit találtál? – kérdezte Koutry, kezét a telefonért nyújtva.

Bashwar zsebébe süllyesztette a készüléket.

– Nem találtam semmit, de ez a ház nyilvánvalóan lebukott, és nincs rá mód, hogy bizonyosan megtudjuk, ez a hülye nem dolgozott-e az ellenségnek.

Koutry dühbe gurult:

– Te ok nélkül ölettél meg velem egy gyereket?

Bashwar vállat vont:

– Ki más tud róla, hogy Casablancában vagyunk? Senki. És mégis, egy orosz zsoldos parkol odakinn az utcán… egy amerikai kommandóssal. – A hullára mutatott – Honnan máshonnan tudhatta ez a gyengeelméjű, hogy az a pasas egy amerikai kommandós? Magad mondtad, hogy túl ostoba az ilyen típusú munkához.

Koutry megigazította az ingét, átlépte a hullát, és ujjával közelről Bashwar arcára mutatott:

– Legközelebb magad végzed el, ha meg akarsz ölni valakit!

Bashwar Koutry arca felé irányozta a CZ–75-öst azzal a szándékkal, hogy tesz valami igazi keménylegényes megjegyzést, de Koutry kiragadta a kezéből a fegyvert, hátralökte a széken át, és ráfogta a pisztolyt.

– Jól jegyezd meg, amit mondok! – szólt Koutry halkan. – Amíg nem tanulod meg, hogyan kell megölni egy embert, jobban teszed, ha nem fogsz rám fegyvert!

Bashwar lassan bólintott, s kicsit izgult, hátha Koutry valóban lelövi.

Koutry leengedte a kakast, és az asztalra csapta a fegyvert.

– Most pedig a kövér orosszal és a barátjával kell foglalkoznunk! Azt hiszem, mindkettőjüket elküldöm a holdra.

7.

A RÉGI MEDINA,

CASABLANCA, MAROKKÓ

Gil valami olyasminek látta a Régi Medina kerületet, mint egy helyszínt valamelyik Jason Bourne-filmből: mindenütt keskeny utcák és egymás hegyére-hátára épített öreg házak, amelyek neki mind egyformának tűntek. Régi, gipszhabarccsal bevakolt lakóépületek voltak, legtöbbjüket a XIX.–XX. század fordulóján építették, még azelőtt, hogy megérkeztek a franciák, hogy „oltalmukba vegyék” az országot. Az utcai árusok éjszakára elrakták árukészletüket, és a macskaköves sikátorok néhány parkoló autót és üres árusítókocsit leszámítva viszonylag üresek voltak.

– Könnyen eltévedhet az ember ezen a környéken.

Zsilov kuncogott magában:

– Ha Casablancában eltévedsz, csak gyalogolj a tenger felé, amíg eléred a parti utat! A tenger nagyon nagy. Azt még egy jenki sem tudja elvéteni!

Gil belenézett az oldalsó tükörbe, de csak egy falat látott.

– Nem hiszem, hogy ebben a kerületben akad egyetlen egyenes út.

– Ez itt az Anfa – magyarázta Zsilov. – A város eredeti része, a franciák előttről, akik mikor átvették a hatalmat, megpróbálták olyanra alakítani a várost, hogy úgy nézzen ki, mint Párizs.

Egy tinédzser fordult be a sarkon. Megállt egy pillanatra, körülnézett, majd folytatta útját a rövid háztömb közepéig, ahol bement a házba, amelyet figyeltek.

– Ismered a kölyköt?

Zsilov a fejét rázta:

– Még sohasem láttam.

– Úgy látszott, ő ismer téged.

Zsilov megmarkolta a kormánykereket, és helyezkedett az ülésben, amely túl kicsi volt neki.

– Nem tudok nem egyetérteni.

Coughlin elmormogott egy káromkodást:

– A műveletnek annyi. Ő el fogja mondani a hadzsiknak, hogy idekinn vagyunk, és riasztja őket. Le kellene lépnünk!

Az orosz megrázta a fejét, jókedvének most nyoma sem volt.

– Ha elmegyünk, eltűnnek. Akkor hetekbe telik újra megtalálni őket. Amikor kijönnek, te lelövöd őket, én pedig visszaviszlek a szállodába a pénzem hátralévő részéért.

Couglin előhúzta dzsekijéből a hangtompítós USP .45 pisztolyt.

– És feltételezzük, hogy sorozatlövő fegyverekkel tüzelve jönnek ki!

Zsilov lenyúlt az ülése alá, és előhúzott egy Micro-Uzi géppisztolyt.

– Feltételezzük, hogy úgy jönnek? – kérdezte csikorgó hangján.

Gil körülpillantott, beszorítva érezte magát, mert ívelt jellege miatt a sikátor erősen behatárolta a látóterét. Takarás szinte sehol sem kínálkozott. Tudta, hogy legjobban tennék, ha elhagynák a helyszínt, hogy a helyzet erősen súrolja a tarthatatlan határát, de azt is tudta, hogy Zsilovnak igaza van: Bashwar és Koutry el fog tűnni egy másik rejtekhelyen, és tízszer nehezebb lesz újra megtalálni őket.

Az orosz hangtompítót vett elő az ülés alól, és felszerelte az Uzi csőtorkolatára.

– Bemegyünk elkapni ezeket az istenverte faszikat, vagy mi?

Gil megrázta a fejét.

– Hagyjuk a helyzetet kialakulni – Hátralesett a kisteherautó hátuljába, amelyet zsúfolásig megtöltöttek az összetekert szőnyegek. – Egyébként meg mi ez a sok szar ott hátul?

Zsilov megrándította a vállát:

– Összetekert szőnyegek. Így loptam ezt a teherkocsit a szőnyegárustól a város másik oldalán.

Gil megeresztett egy fanyar vigyort.

– Nem pontosan a gyors lelépést tervezted be, igaz?

– Figyelj ide, te istenverte faszi. Ki akarod rakodni azt a szart? Láss hozzá, te vagy a vendégem!

– A vendégem vagy. Úgy mondjuk, a vendégem vagy.

Zsilov kinézett az ablakon, a házat figyelte.

– Te mondod a te módodon, jenki. Én az enyémen. Csak meg akarom ölni ezeket az istenverte faszikat, és meg akarom kapni a pénzemet!

Néhány perccel később fekete, zárt kisteherautó húzott el mellettük eloltott lámpákkal, és megállt balra a harmadik ház előtt. A hátsó ajtó kinyílt, és kiszállt egy férfi, kezében hangtompítós MP5 géppisztollyal. Még hárman voltak a kocsi hátuljában.

Gil hátrahúzódott az ülésében.

– Ez meg mi a fasz, mi ez az egész eszelős lószar?

Zsilov is hátrahúzódott, bár ez az ő esetében a testtömege miatt semmit sem számított.

– Ezek azok az istenverte zsidók, akikről beszéltem neked.

– Mohave? Mi a lófaszt művelnek itt?

Zsilov ránézett:

– Esetleg arab terroristát ölnek?

Gil felkészült a jármű elhagyására arra az esetre, ha a szar az ő irányukba kezd repülni. Az LX mohavés fiúk közismertek voltak arról, hogy előbb lőnek, és sohasem terhelik magukat kérdések feltételével. Valahonnan, ami mintázóagyagnak látszott, kisebb labda nagyságú puha golyó csapódott hangos plattyanással a mohavés kisteherautó tetejére, és odaragadt. Gil abban a pillanatban tudta, az időzítő/detonátor köré gyúrt C4 plasztik robbanóanyag-golyó, ugyanis néhány évvel korábban látott már ugyanilyen típusú bombát Indonéziában, egy diplomáciai gépkocsioszlop ellen a háztetőkről indított támadás során.

– Tapadóbomba – lehúzódni!

Ő és Zsilov olyan kicsire húzták össze magukat, amilyenre csak tudták. A mohavésok közben lóhalálában igyekeztek elhagyni pusztulásra ítélt járművüket. A bomba vakító fehér villanással felrobbant. A robbanás még a kocsiban érte a vezetőt és az egyik fegyverest, szétlapította a kisteherautót, és messzire hajította a kiszállóban lévő fegyvereseket. A lökéshullámtól pókhálószerűen összerepedt a szőnyeges teherautó szélvédője, és a dörrenés végigvisszhangzott a sikátoron.

Mint egy nagy alábukó madár, most egy második C4-es golyó landolt észrevétlenül a kába mohavésok között, akik küszködve igyekeztek összeszedni magukat. Újabb mennydörgő robajjal kísért vakító villanással felrobbant, és mind a három férfi nyomtalanul eltűnt.

Gil akkor ugrott ki, amikor a harmadik „gombóc” az autójuk tetejére pottyant. Zsilov a sofőrülésben maradt, mert a második robbanás légnyomásától eszméletét vesztette. Gil begurult a tehergépkocsi alá, kifújta a levegőt a tüdejéből, és tenyerével eltakarta mindkét fülét. A bomba felrobbant, és a szőnyegrakomány elnyelte a lökéshullám legnagyobb részét, de a kocsi alváza így is hirtelen, nagy erővel rápréselődött laprugóira, és Gil feje rövid időre a kipufogócső és az útburkolat közé szorult. Olyan érzés volt, mintha fejbe rúgta volna egy öszvér, és ez a rúgás kikapcsolta Gil beépített harci rendszereit.

8.

A RÉGI MEDINA,

CASABLANCA, MAROKKÓ

Ahogy a robbanás után lassan kitisztult a feje, Gil arra nyitotta ki a szemét, hogy két pár sietve távozó lábat lát a Mohave égő kocsija mellett. Amikor azok ketten megálltak, hogy felvegyenek a földről egypár MP5-öst már biztosan tudta, Bashwar és Koutry az, akik éppen elmenekülnek a helyszínről. Körbetapogatózott a .45-éért, és meg is találta a teste alatt. Elkezdte kivonszolni magát az égő szőnyegszállító kisteherautó alól.