Törött Kötelékek: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

Anemone leporolta a kezét. "Jól van, ez megteszi. Negyvennyolc óra elektrolitikus redukció, és hétfő délutánra azok a szerszámok olyan újnak fognak látszani, mint aznap, amikor a börtön kovácsműhelyében kovácsolták őket."

Beth nevetett. "Vagy aznap, amikor kidobták őket, ha azok, amelyek az elítéltekkel jöttek Angliából. Az általuk készített szerszámok elég kezdetlegesek voltak, de még mindig rohadtul jobbak, mint azok, amiket szállítottak nekik. Csoda, hogy azok a fegyencek egyáltalán felépítettek valamit, nemhogy Perth és Fremantle felét."

Anemone vállat vont. "A dolgok történetének nyomon követése a te dolgod, vagy valamelyik régészé. Én csak egy vegyész vagyok, aki másodállásban múzeumi kurátor. Valójában alig több, mint egy megdicsőült mosogatógép."

"Uh huh, persze, Dr. Seaver. Ha jól tudom, mosogatásból nem lehet doktorálni."

"Hajómosás" - javította ki Anemone. "A doktorimat a hajók tengeri korróziójáról írtam." Ott találkozott Morgannel, és ott kápráztatta el először a mosolya. A szíve összeszorult a mellkasában. Soha többé nem látta volna így mosolyogni a férfit.

"Hogy mennek a cicák?"

Anemone pislogott, egészen vissza a jelenbe és Beth együttérző mosolyába. "Cicák. Igen. Már elég nagyra nőttek, elég nagyok ahhoz, hogy elhagyják az anyjukat. A menhely ma délután küld át néhány leendő örökbefogadót, úgyhogy valószínűleg haza kellene érnem, mielőtt megérkeznek."

Beth szeme ködbe borult. "Ó, fogadok, hogy hiányozni fognak, ha örökbe fogadják őket. Nem érzel kísértést, hogy megtartsd őket?"

"Talán. Ha senki sem akarja őket örökbe fogadni. De a menhelynek rengeteg macskája és cicája van még, akiket gondozhatok, ha ezek megtalálják örök otthonaikat, szóval nem leszek egyedül."

"Látod? Mondtam, hogy a cicák nevelése újra mosolyt csal az arcodra - láttam! A nevelt cicáim voltak az egyetlen dolog, ami életben tartott, amikor Brad elhagyott. Ha nem kellett volna róluk gondoskodnom, az első héten ki sem keltem volna az ágyból. A tiédnek legalább még mindig megvan az anyukája - az enyémeknek két óránként kellett etetni őket. Rosszabb, mint az emberi babák, legalábbis nekem ezt mondták."

Anemone mosolyt erőltetett magára. Beth talán tudott Morganről, de a vetélésről nem tudott, és Anemone-nak nem volt kedve ma beszélni neki róla. "Nem tudhatom." Levette a laborköpenyét, és felakasztotta. "Rendben, én megyek. Hétfőn találkozunk."

Beth legyintett, már a lepattogó festékre koncentrált, amelyet fáradságos munkával újból helyreállított.

Anemone megvárta, amíg egy idegenvezetői csoport elhalad, majd átkelt a felvonulási téren a kapuhoz. Az udvaron még több turista nyüzsgött, de Anemone átfonódott közöttük, és elindult kifelé, búcsút intve a kapuban álló idegenvezetőknek.

A piacok már javában zajlottak, ezért a William Streeten vágott át ahelyett, hogy a South Terrace-on dacolt volna a tömeggel, mielőtt a High Streeten elindult volna hazafelé.

A sorompók még mindig álltak, elzárva a járműforgalom elől a felásott utat, bár a gyalogutak rendben voltak. Tele volt több emberrel is, mint amennyit a lány megszokott - mindannyian élvezték a jó időt és a korlátozások enyhülését. Talán ennek a járványnak tényleg hamarosan vége lesz, ahogy a híradósok mondogatták.

Nagyon remélte.

Anemone felbattyogott a lakásába, és egyenesen a fürdőszoba felé vette az irányt, ahol a cicákat tartotta. Feltörte az ajtót, de nem volt elég gyors ahhoz, hogy elkapja a sötét csíkot, amely még azelőtt kilőtt, hogy a lábát is be tudta volna tenni az ajtón. Egy pillantásból megtudta, ki volt a szökevény: Bruce Wayne, a kiscicák anyja, akik továbbra is boldogan játszottak a fürdőszobában.

Anemone felsóhajtott. Bruce még egyéves sem volt, és nem sokkal nagyobb, mint a három túlélő kiscicája. Kóbor kóborló volt, akit egy kőbányában fogtak el, mielőtt a menhelyre került, ahol a kiscicái születtek. A kiscicáival ellentétben, akik örültek, ha kézbe vették őket, és jól érezték magukat az emberek közelében, a kis Bruce nem akart velük semmit sem kezdeni.

Senki sem fogadná örökbe Bruce-t a közeljövőben, így bármi is történjen ma a cicákkal, Bruce valószínűleg még egy ideig itt maradna. De egy kicsit rendbe tudta tenni a helyet...

A fürdőszoba még soha nem volt ilyen tiszta, és éppen utoljára kefélte meg a cicákat, amikor megcsörrent a telefonja.

"Mmm, halló?" - mondta, és kihangosította, hogy tovább kefélhesse a kis Clark Kentet.

"Szia, itt Remény, a macskamenhelyről. Csak figyelmeztetni akartalak, hogy nagy érdeklődés mutatkozott a cicáid iránt, több mint egy tucat ember akart eljönni, hogy találkozzon velük. Ahelyett, hogy egyéni időpontokat határoztam volna meg, úgy gondoltam, egyszerűbb lenne úgy lebonyolítani, mint egy házi nyitva tartást, ezért elhoztam az összes örökbefogadási papírjukat és egy hordozható EFTPOS-gépet. Ha egyesével felküldeném őket, hogy megnézzék a cicákat, az megfelelne?"

Anemone nyelt egyet. Hope ostobának tartaná, ha visszautasítaná, de Morgan halála óta ez lenne az első alkalom, hogy látogatókat fogad az új lakásában. Hát, valakinek elsőnek kellett lennie. A legjobb, hogy idegenek voltak, akiket soha többé nem láthatott, ahelyett, hogy olyanok, akik ismerték őt, és hosszú, szánakozó pillantásokat vetettek volna rá, ha meglátják a dobozokat, amelyekben Morgan holmijai voltak, és amelyeket nem volt képes kipakolni.

"Persze, ez jól hangzik. Nem akarod a hátsó ajtót, a parkoló felé vezető ajtót? Így nyitva hagyhatom, és amikor leküldöm az első embert, te küldheted fel a következőt." Tessék. Egy terv. Még úgy is hangzott, mintha megint ő irányítana, és nem... nos, valaki, aki nem volt alkalmas macskák nevelésére.

"Félelmetes. Nos, én a furgonban vagyok, az udvaron, szóval ha le akarsz jönni...".

A délután olyan zökkenőmentesen zajlott, mint egy jól olajozott gépezet. Mielőtt Anemone észbe kapott volna, a kis Peter Parker, Dick Grayson és Clark Kent már úton volt az új otthonuk felé, ahol remélhetőleg eredetibb neveket kapnak, mint amilyeneket a menhely osztogatott nekik, és ő megint csak magának használhatta a lakást.

Nos, ő maga és Bruce Wayne, a szőrös szökevény.

Anemone felsóhajtott. Majd később megkeresi a macskát. Most itt volt az ideje, hogy készítsen valamit vacsorára, és miután evett, aztán átfésülte a házat. Nem akart úgy lefeküdni, hogy egy lény szabadon járkál a házában, és ki tudja, miféle zűrzavart okoz.

Két

Dunstan a sötétben ébredt, és a fülét a nő hangja után fárasztotta. Addig-addig nyomult a szurokban, amíg át nem tört a homályba, árnyak között surrant a lányt keresve.

Itt volt valahol. Itt kellett lennie.

Nem a pincében, ahol árnyékok nyelték el a csendet. Nem az előcsarnokban, ahol a nap lemenő sugarai a színes üvegablakokon keresztül átsütöttek, és a padlót is megfestették, mielőtt elhalványultak volna.

Kilépett a tél harapásától már lehűlt csempére.

Egy dolog biztos volt: ezúttal vigyázni fog a szívére. Valaha egy normális férfi szíve volt, amely egyformán képes volt a szerelemre és a fájdalomra, de most kőből volt a szíve, és nem tudott ellenállni a nők bájainak.

Lépések visszhangoztak fentről. Á, az emeleten volt.

Dunstan emelkedni kezdett.

Három

Anemone levetette magát a kanapéra. Már kétszer is átkutatta a lakást, tetőtől talpig, és még mindig nem találta Bruce Wayne-t. Mi van, ha valahogy sikerült neki kiosonnia? Elázott és fázott volna, és valószínűleg elbújt volna valahol, és a menhelyről sosem hallaná meg a végét, ha elveszítene egy macskát. Micsoda nevelőszülő volt.

Az időjárás nyilvánvalóan egyetértett vele, és olyan kemény esőcseppeket zúdított az ablakokra, hogy azok akár jégesőnek is tűnhettek volna. Anemone imádkozott, hogy a macska ne legyen odakint. Nem akarta volna, hogy a legnagyobb ellensége is kint legyen.

Vérfagyasztó üvöltés tört ki, amely éppen csak hallatszott az eső fölött.

"Bruce?" Anemone a lépcső felé tartva hívott. Fel vagy le? Egy újabb dühös jajgatásra megkönnyebbülten felsóhajtott - ha Bruce fent volt, ő nem volt kint.

A zaj minden egyes lépéssel egyre hangosabb lett, mígnem Anemone belépett a fürdőszobába, ahonnan Bruce eredetileg megszökött.

Bruce-nak sikerült bemásznia a cicafülkébe, és körbeszaglászta azt, az elveszett cicái után kiabálva.

Anemone térdre rogyott. "Tudom, mit érzel, kicsim. Én is elvesztettem a gyermekemet. Csak azt kell mondanod magadnak, hogy most már jobb helyen vannak."

Bruce összeszorította a fülét, és sziszegett.

"Rendben, én sem vagyok biztos benne, hogy elhiszem, de tovább kell menned. Ne felejts el enni, aludni és minden normális dolgot megtenni, amit az életben maradáshoz meg kell tenned. Tessék, hadd adjak neked abból a különleges ételből, amit vettem...". Eddig a menhelyről kapott macskakekszet etette őket, de a múlt héten a szupermarketben kiszúrta a kis egyedi tengeri herkentyűs tasakokat, és valahogy a bevásárlókocsijában kötöttek ki...

"Ezt úgy hívják, hogy pimasz tenger gyümölcsei falat" - mondta Anemone a macskának, miközben lehúzta a fedelet, és a tartalmát egy tálba öntötte. Úgy nézett ki, mint valami, amit meg tudna enni, és az illata sem volt túl rossz. "Tudom, hogy az étel aligha pótolja a családodat, de enned kell..."

A hideg futkosott végig Anemone hátán. Aztán egy második. Felnézett, épp időben, hogy lássa, amint egy kövér vízcsepp leválik a mennyezetről, és a padlón növekvő tócsába pottyan. Nem, nem, nem... a tető nem szivároghatott be. Főleg nem szombat este, a vihar kellős közepén, amikor senki sem tudott jönni megjavítani.

A macskát máshová kellett volna költöztetnie.

Anemone felkapta a kis fekete szőrgombócot, amely úgy kuporgott a karjaiban, mintha tényleg bízna Anemone-ban, hogy vigyáz rá. Szerencsére Anemone pulóvere túl vastag volt ahhoz, hogy azok a tűhegyes karmok áthatoljanak rajta, bár Bruce mélyen beleásta őket.

"Átvigyünk ma estére a mosodába?" kérdezte Anemone. "Száraz és meleg van, mert be van kapcsolva a szárító, és a szennyeskosárban szép ágyat tudok készíteni neked." Megragadta a tál ételt. "Ott megeheted a vacsorádat."

A cseppek most gyorsabban csöpögtek, majdnem olyan erősen csöpögtek a padlón, mint az eső odakint.

A macska kibújt a karjaiból, és a szabadság felé szökkent.

"Ne, gyere vissza!"

Ekkor dőlt össze a világ.

Négy

A fürdőkádban találta meg. Felállt a guggolásból, a por angyalként halmozta körül, ahogy megrázta a fejét, és felnézett arra, ahol a mennyezetnek kellene lennie.

Aztán mondott néhány szót, ami bebizonyította, hogy biztosan nem egy angyal. Még abban sem volt biztos, hogy mindegyik mit jelent. Majdnem felnevetett. Egy olyan hölgy, aki egy matrózon is túl tudott tenni, nem volt olyan, akivel szórakozni lehetett volna.

A férfi követte a lány tekintetét. A szarufákon tűzijátékok robbantak, és két kábel, amelyek a világért sem hasonlítottak arra a távíró izére, amit egyszer látott, szikrákat szórt az alatta lévő nedves padlóra, miközben még több víz zuhogott lefelé. Aztán újabb vakolatzápor zúdult le, és az egyik kábel vége vele együtt a padlóra zuhant, miközben a másik veszélyesen alacsonyan lengett.

Egy jajgató szőrgombóc robbant ki a fürdőkádból, és a mellette lévő pulton landolt. A kis fekete macska ezután dörzsölni kezdte a fejét a falhoz, mintha tudná, hogy ott rejtőzik.

"Ne, Bruce!" - jajgatott a nő.

Az egyik kábel veszélyesen közel lógott a macskához.

Nem gondolkodott. Megragadta a legközelebbi kábelt, és elringatta a macskától. Szikrák peregtek a bőrén, de alig érezte őket. Összekötötte a kettőt, hogy jó messze lógjanak a padlótól, és szembefordult a nővel.

"Ó, Istenem... hogy csináltad... mindegy. Megyek, kikapcsolom az áramot." Kikászálódott a kádból, és futva elindult.

Egy pillanattal később kifulladva tért vissza, és kirázta a port a hajából. "Ez volt a legbátrabb dolog, amit valaha láttam. Meg is ölhettek volna. Most már elengedheted. Kikapcsoltam az áramot."

Bólintott. A kábelek már nem szikráztak, ami jó dolognak kellett lennie. Talán itt volt az ideje, hogy kérdéseket tegyen fel. "Mi az az elektromosság?"

Öt

Nem tudta, hogy ki a férfi, vagy hogy honnan jött, de Anemone nem akart ajándékba kapott lónak nézni. A férfi megmentette az életét, szóval ez egy nagy érvágás volt a javára. Ez máris szuperhőssé tette a szemében.

Rávilágított a zseblámpájával, hogy jobb képet kapjon a megmentőjéről, mint amilyet a leszakadt tápkábelek pislákoló szikráin keresztül látott.

Tulajdonképpen az első dolog, amin a fáklya fénysugara landolt, Bruce volt, aki végigdorombolt a férfi lábán. Bruce, a macska, aki senkit sem szeretett. Hát, annyira rossz nem lehetett, ha Bruce kedvelte őt.

Anemone érezte, hogy a vállai szinte maguktól ellazulnak. Vett egy mély lélegzetet, és közelebbről szemügyre vette.

A meztelen lábujjak kilátszottak a bő nadrágja aljából - az apja ilyen nadrágot viselt gyerekkorában, amikor az még divatos volt -, és onnan csak úgy emelkedtek ki az izmok. Volt mögötte valami, amit a teste árnyékolt, mint valami köpenyt. Pontosan olyan, amilyet egy szuperhőstől várna. Szerette volna felemelni a fénysugarat, hogy megvilágítsa az arcát, de elvakítani udvariatlanság lenne.

Így sokkal elfogadhatóbb volt hagyni, hogy a fény végigjátsszon a hasán, miközben azon töprengett, mit mondjon Batman fiatalabb, szebb testvérének.

"Ez volt a legbátrabb dolog, amit valaha láttam. Meg is halhattál volna. Most már elengedheted. Kikapcsoltam az áramot."

Istenem, most már csak fecsegett. Meg kellett volna köszönnie, meg kellett volna kérdeznie, hogy ki ő, vagy hogy került ide.

"Mi az az elektromosság?" - kérdezte.

Anemone pislogott. Tesztelte őt? Vagy lehet, hogy a vezetékektől kapott egy lökést, és most megsült az agya. "Ez a töltés áramlása, ebben az esetben az elektronok által a rézvezetékeken keresztül szállított töltés. Valószínűleg a déli széntüzelésű erőműből, vagy talán egy gázturbinából, tekintve, hogy most éjszaka van, így a napelemek reggelig nem termelnek több energiát...".

Megint fecsegés. Egy pillanat múlva megbánta volna, hogy megmentette a lányt. Bármelyik percben...

Valaki dörömbölt a földszinti ajtón.

"Anemone? Catena vagyok a szomszédból. Jól vagy?"

Bruce a szomszéd hangja hallatán megrémült.

Anemone lefelé nyúlt, és megragadta a macskát, mielőtt az újra elmenekülhetett volna, egyik karját erősen köré tekerte, miközben lefelé indult a lépcsőn.

Fél kézzel küzdött, hogy kinyissa az ajtót. "Adj egy percet. Próbálom..." Végül sikerült kinyitnia az ajtót. "Ööö, szia?"

Közelről Catena fiatalabbnak tűnt, mint amire emlékezett - mintha még mindig egyetemista lenne.

"Hallottam a sikolyodat, és csak azért jöttem, hogy megnézzem, jól vagy-e - mondta Catena.

Sikoltott? Biztosan ösztönösen, mert nem emlékezett rá, hogy ő tette volna. Ó, nem csoda, hogy Batman a segítségére sietett. Morgan mindig azt mondta, hogy amikor sikoltozik, úgy hangzik, mint egy banshee, aki az emberi faj halálát hirdeti. Catena biztosan hallotta volna.

Mit is kérdezett? Ó, hogy jól van-e.

"Rendben, rendben." De majdnem meghalt, mert a víz és az elektromosság megpróbált összekeveredni a fürdőszobája padlóján. "Na mindegy. Az eső egy része bejutott a tetőbe, és a fürdőszobámban beomlott a mennyezet egy része. Víz és vezetékek mindenütt. De már minden rendben van. Kikapcsoltam az áramot a biztosítékszekrénynél. Reggel hívok egy villanyszerelőt. Miután volt alkalmam feltakarítani a rendetlenséget." És befejezte Batman kikérdezését. Még mindig nem tudta, hogyan jutott be a házába.

Anemone pislogott. Bruce valahogy kiszabadult, de ahelyett, hogy futott volna, mint általában, a falhoz dörgölődött. Dorombolt. Ahogy a fürdőszobában tette, mielőtt Batman megjelent.

Nem emlékezett arra, hogy Batman képes lett volna átmenni a falakon. Hacsak ez nem egy különleges képesség volt, ami a fiatalabbik bátyjának volt fenntartva...

Tényleg vissza kellett mennie, és megkérdezni a férfit, most azonnal.

Anemone motyogott egy mentséget a macska furcsa viselkedése miatt, és megpróbálta felkapni.

Bruce, Bruce lévén, nem volt hajlandó erre. Kitért Anemone kezei elől, Catena lábai közé ugrott, majd megpördült, és visszarohant Anemone lakásába.

Jobb, minthogy lerohanjon a lépcsőn és az előcsarnokba... vagy ami még rosszabb, Catena lakásába. Csoda, hogy a macska még életben volt.

"Szólj, ha bármivel kapcsolatban segítségre van szükséged. Itt vagyok a folyosó túloldalán" - mondta Catena, és visszament a lakása felé.

Anemone bólintott, és sietett becsukni az ajtót, mielőtt a macska újra elszökne. Miután bezárta az ajtót, felrohant a lépcsőn a fürdőszobába.

"Nem akarok hálátlannak tűnni, amiért megmentetted az életemet, meg minden, de meg kell kérdeznem..." kezdte Anemone.

Csakhogy rájött, hogy magában beszél, mert a fürdőszoba üres volt. Batman eltűnt.

Bruce a lábához dörgölőzött, és szánalmas nyávogást eresztett meg.

Ez volt az első alkalom.

"Menjünk, vacsorázzunk a mosodába, ahogy terveztük, mielőtt ez az egész megtörtént - mondta Anemone. Összeszedte, amire szüksége volt, és lecipelte a folyosóra. A macska vele tartott.

Miközben a kis teremtmény a második zacskó pimasz tenger gyümölcseiből falatozott, Anemone figyelte őt. Ha nem látta volna mindkettőjüket ugyanabban a szobában, majdnem elgondolkodott volna azon, hogy lehetséges-e, hogy a macska átváltozzon emberré. Bruce Wayne és Batman aligha volt túlzás.

De nem. "Ugye te nem is vagy Bruce, ugye? A mai nap után, azt hiszem, Lucky-nak foglak hívni - mondta Anemone.

Lucky túlságosan el volt foglalva a hal szürcsölésével ahhoz, hogy ellentmondjon.

Hat

A tenger körülötte volt, a hullámok a hajótestnek csapódtak. Senki és semmi más, csak víz, horizontról horizontra. De meg kellett találnia őt. Meg kellett találnia, különben örökre elveszett volna. Elveszett a tengerben, és akkor ő is elveszett volna...

Anemone felriadt. Már megint az az átkozott rémálom. Nem tudta, miért kellett folyton ezt látnia, amikor jobban tudta, hogy nem szabad egyedül vitorláznia.

De mégis megtette, amit a gyásztanácsadó mondott neki, mert állítólag ez segít. Valahogy.

Otthon volt az ágyban, a pamutlepedők tengerében, amelyek puhák voltak a kereső ujjai alatt. Mély levegőt vett, és beszívta a fésülködőasztalon álló vázában száradó levendula halvány illatát. Felkapcsolta az éjjeli lámpát, hogy saját szemével láthassa a szobát. Csakhogy ott találta Lucky-t, összegömbölyödve és dorombolva, az ágya végében.

"Azt hittem, bezártalak a mosókonyhába - mondta a macskának.

Nyilvánvalóan nem. Vagy ez, vagy a macska tudott ajtót nyitni.

A francba, mi van, ha kinyitotta az ajtót a fürdőszobai rendetlenségre, és az egész házban vakolatport szórt?

Anemone felballagott az emeletre, ahol a padló kegyesen mentes volt a poros mancsnyomoktól. A mosókonyha ajtaja valóban tárva-nyitva állt, ami Lucky szabadságát magyarázta, de Anemone megesküdött volna rá, hogy becsukta az ajtót, mielőtt lefeküdt.

Talán Batman azért jött vissza, hogy megmentse a macskát a durance vile-től. Talán összetévesztette a Macskanővel, és inkább Selina Kyle-nak kellett volna átneveznie.

Nem. Batman és az összes többi szuperhős kitalált volt. Biztosan csak képzelte a férfit a fürdőszobájában.

Mégis, amikor felemelte a kempinglámpáját, hogy megvilágítsa a helyet, a rendetlenség még mindig olyan volt, mint amilyenre emlékezett, a csomózott elektromos kábeleket egy hálóba kötve, jóval távolabb a padlótól. Látta, hogy a férfi kötötte azokat a csomókat, még ha nem is látta olyan tisztán.

Talán egy angyal volt, akit Morgan küldött, mert nem lehetett maga Morgan - a lány felismerte volna a hangját.

Istenem, hallgass rá. Először rémálmai voltak arról, hogy eltévedt a tengeren, pedig sosem hagyta szem elől a partot, most pedig azon vitatkozott, hogy egy szuperhős vagy egy angyal látogatta-e meg tegnap este. Talán megőrült.

Őrült vagy sem, ezt a rendetlenséget fel kellett takarítani, és Anemone tudta, hogy nem fog már sokat aludni, úgyhogy akár el is kezdheti.

Visszament a mosodába néhány kesztyűért, vödörért, söpréshez való cuccért és még néhány kempinglámpáért, mielőtt munkához látott volna. Vödörről vödörre cipelte ki a törmeléket a kukákhoz, amíg azok meg nem teltek, és még mindig úgy tűnt, mintha alig ért volna a kupachoz. Talán azért, mert az ép mennyezet legnagyobb része még mindig ott ült, túl nagy ahhoz, hogy kivigye, hacsak nem törte szét, vagy ha valaki más nem segített neki.

Hol volt Batman, amikor szükséged volt rá?

Egy képregényben, ahová tartozott.

Azt kívánta, bárcsak Morgan is itt lenne most. Segített volna neki, és addig dolgozott volna mellette, amíg minden el nem készült. Talán ez soha nem történt volna meg, ha Morgan még mindig itt van - észrevette volna a küszöbön álló mennyezeti összeomlás jeleit, és helyrehozta volna a dolgokat, mielőtt ilyen rosszra fordulnak.

De Morgan elment, és nem is fog visszajönni, úgyhogy ezt neki magának kell megoldania. Morcosan megragadta a mennyezeti panel szélét, és felhajtotta, hogy félre tudja tolni. Anemone a falnak támasztotta, majd visszafordult a sokkal kisebb törmelékhalomhoz, amely alatta rejtőzött. Térdre ereszkedett a portörlővel és a kefével, készen állt a folytatásra, de a kefe első suhintása valami barna, bőrszerű dolgot fedezett fel.

Imádkozott, hogy ne valami régen elpusztult patkány kiszáradt teteméről legyen szó, és gondosan lesöpörte róla a port. Nem, nem patkány - ezen a bőrön varratok voltak. De olyan apró volt...

Remegő kézzel szedte össze a leletet. Egy gyerekcipő volt, olyan kicsi, hogy akár egy csecsemőé vagy egy babáé is lehetett volna.

Mint amit a saját kisbabája viselhetett volna, ha nem veszíti el.

Minden figyelmeztetés nélkül visszazuhant egy rémálomba, de ezúttal nem viharos tenger vette körül. Ehelyett egy vértócsa volt, amelynek folyását nem tudta megállítani, és a fájdalom a derekában olyan volt, mintha megszúrták volna.

Kétségbeesett kiáltás kaparta ki magát a torkán, ahogy átadta magát annak, amiről tudta, hogy nemcsak rémálom, hanem emlék is.