Láng Henrik

Útijegyzetek
és amerikai életképek

Sajtó alá rendezte, jegyzetelte és az utószót írta:
Pénzes Tiborc Szabolcs

Impresszum

Kalota Művészeti Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Sajtó alá rendező, szerkesztő: G. Szabó Sarolta
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Pénzes Tiborc Szabolcs, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 10 8

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

támogatta.

Előszó

1875 áprilisában több fővárosi lap is hírül adta, hogy „Láng Henrik tért vissza e napokban hazánkba s Budapesten települ le. A szabadságharc után kibujdosva, több éven át Ázsiában és Afrikában utazott s ottani élményeiről a Székely József által szerkesztett »Szépirodalmi Közlöny«-be írt cikkeket. Később, 1860 óta Amerikában lakott s a nagy polgárháborúban az északi sereg századosa volt. Naplót folyvást vezetett s azt most rendezi sajtó alá, abban a reményben, hogy fog akadni kiadója.”[1] Ma már tudjuk, hogy Láng naplója csakúgy, mint korábban keleti útirajza s később angol nyelvkönyve, kötetként kiadatlan maradt. Útirajzait, hadibeszámolóit, életképeit és véleménycikkeit a korabeli sajtó közölte, ezeket most összegyűjtve és rendszerezve – mintegy valóra váltva a szerző reményeit – a Kalota Művészeti Alapítvánnyal és a Napkút Kiadóval karöltve közreadunk.

Az itt közölt írásokban megelevenedik a 19. század közepének színes, mozgalmas, ám éles kontrasztokat mutató világa. A szövegek olvasása által bepillantást nyerhetünk a török rabszolgapiac életébe és a rabszolgaság felszámolását is célul tűző amerikai polgárháború eseményeibe. Láthatjuk a szentföldi arabok szegényes kunyhóit és Párizs előkelő mulatóját, a konstantinápolyi kézművesek műhelyeit és a nagy New York-i gyárakat, a vallási fanatizmust keleten és a szekularizáció eredményeit nyugaton, a felszínen legalábbis békésnek mutatkozó társadalmi együttélést a Szentföldön és az ír bevándorlók által Amerikába importált felekezeti konfliktus megnyilvánulásait. Mindezt egy olyan, több nyelven beszélő, tájékozott és tapasztalt utazó lencséjén át, aki még a reménytelennek látszó helyzetekben is optimista, törekvő és előítélet-mentes.

Láng Henrik személyének kánonba emelésével egyelőre adós a történetírás, aminek oka az információhiányban keresendő. Nevét számontartották ugyan a magyar szabadságharcosok és az amerikai polgárháborús hősök között, de életrajzi adatai rendre hiányosan és pontatlanul jelentek meg, tevékenységéről pedig alig-alig található adat. A jelen kötetben összegyűjtött írások közzétételével lehetőség nyílik arra, hogy átfogó képet kapjunk egy, ha nem is példátlan, de feltétlenül ritka életpályáról, amely a Pest megyei Aszódról indult és Budapesten ért véget. A kettő között pedig felölelt két háborút, menekülést, szabadságvágyat és rabságot, élni akarást és nagylelkűséget, hitet és reményt, s legfőképpen egy személyes és történeti-politikai esetlegességek által formált életút szűrőjén át a modern kor formálódását.

A szöveg sajtó alá rendezőjeként és Aszód város polgármestereként is bízom abban, hogy mindig lesznek olyanok, akik sokat próbált egykori polgárunk emlékét ápolják és továbbadják, mert a Láng Henrik által képviselt értékek éppúgy városunk örökségét jelentik, mint egykori iskolatársa, Petőfi Sándor, vagy játszópajtása, Podmaniczky Frigyes emlékezete.

Ezzel a gondolattal ajánlom a könyvet elsősorban a Minden Csak Átmenet Lokálpatrióta Egyesület és az Aszód Anno Facebook-csoport tagjainak, akiknek városszeretete e könyv összeállításának legfőbb inspirációját jelentette.

Pénzes Tiborc Szabolcs

Útijegyzetek

Bukaresttől Konstantinápolyig

1852-ik év május havának 25-én, másfélévi ottan tartózkodásom után elhagyám Bukurestet.[2]

Öten voltunk a Bukurest-Giurgievo-i[3] gyorskocsin úgy mint: én, három őrmester, kik kirendeltetésük következtében Tulcsába[4] igyekeztek, – és egy fiatal olasz festő, kinek vidám jó hangulata mindnyájunkat föllelkesíte és dalaival elűzé fejünkből a borongó eszmék fellegeit, – melyek Bukurestet elhagyva – kedélyeinket egyelőre elboríták.

Négy órái sebes hajtás után meglátám ismét az ős-Dunának, hazám határai felül jövő habjait. Itt már igen széles e víz és a lehető leglomhábban hömpölyög tova, mintha előre érzené, hogy önállósága nemsokára a tengernek végtelenében vész el… Partján fekszik Giurgievo.

Már messziről kíváncsi kandisággal szemlélém ama nagy vitorlás hajókat, melyeket ezelőtt csupán festések után ismertem még, és alig pihentem ki kissé a szállodában magamat, siettem e roppant vízijárműveket részletesbben megtekinteni.

A kikötő előtt két kis sziget terül el, melyek a hajókat a hullámok garázdaságai ellen biztosítják. A túlparton Ruscsuk[5] – már török város – tűnt föl szemeim előtt.

Giurgievo nevezetesb épületei közül, azoknak kedveért, kik netalán még ezt nem ismernék – érdemesnek tartom a „Quarantaine”-t[6] megemlíteni. Ez oly épület, hová mindazon idegenek, kik túlfelül az oláh határokon átjönnek, két-három napig bezáratnak. Ételeikről és a szükségesekről általában ezen idő alatt az őrök gondoskodnak, lapáton nyújtva be azokat, az arra alkalmazott ablakokon. Ez elővigyázat némi betegségek meggátlása végett történik.

Van e városnak egy szép kaszárnyája is, több épületei azonban nagyobbára rendetlenül épült oláh viskókból áll[nak]. Környéke igen termékeny, mint általában minden alsó-oláhországi vidéknek. Giurgievo igen élénk kereskedést űz búzával és besózott hússal, és gubernátor igazgatása alatt áll.

Másnap a Galac[7] felé vivő gőzösön elhagyám a várost. Lapályon vezete utunk, sűrű nádasok közt. A zajtalan vidéken sirály keserves jajveszéklése, vagy vízi béka rémes hangja hallatszék csak időnként… Úgy tetszék, mintha a tiszai vidékeken utaznám. Következő napon déltájban – Braila[8] mellett elhaladva – Galacba jutánk.

Itt már a kikötőbeni sürgés-forgás igen érdekes látványt nyújta. A sokszínű vitorlások és a szép Lloyd-gőzösök százai lebegtek a vízen. Galac igen szép kereskedőváros leend, ha számos épületei a nemrég kiállt nagy tűzvész után ismét fölépülendnek hamvaikból. Egész Moldvaország legnagyobb gabnatárát itt találhatni föl.

Én a „Hotel d’Europe”-ba[9] valék szállva, mely vendéglő – bár még igen sok óhajtani valót hagy fön[n], – egyike Galac legjobb és legtisztábbjainak. A szálloda tulajdonosa olasz volt. Tudakozódván tőle a gőzhajó mikorindulásáról megtudám, hogy az csak másnap hagyván el a partot elegendő időm marad a körültekintésre, addig pedig ők minden szükségesről gondoskodni fognak. Ennek folytán, mivel sem törődve, időmet, sétára és e közben a különféle – itten összecsoportosult – nemzetek sajátságainak fürkészetére fordítám.

Itt látám életemben az emberi nép legtarkább vegyületét. Itt az oláh heverészett lustán a porban, míg amott a nyalka székely lányok, piros arcaikkal, keskeny deréköveikkel és fejükről hosszan alácsüngő szalagcsokraikkal nyújtának kellemes szemlét. Távolabb egy barna olasz, vagy szőke angol matróz tántorgott az utcán görbe lábaival végig, vagy egy komoly tekintetű török haladt hosszú kaftányába burkolódzva, az itt oly sűrűen létező kávéházak egyikéhez és ott kényelmes helyzetbe tevén magát, mohó élvvel eregeté a bódító füstöt csibukjából vagy nargille-jéből[10] míg mások mandolin pengetésével űzék el a nap unalmát. A város igen nagy kiterjedésű, de számos templomain kívül kevés érdekes épületet mutathat föl.

Másnap korán reggel igen szerény kinézésű oláh szekérke állott meg a szálloda előtt, mely poggyászomat és csekély személyemet vala a kikötőbe szállítandó. Itt jegyet válték Konstantinápolyig.[11]

Eddig tart a Dunagőzhajózási Társulat hajózása és innen kezdődik a Lloyd-é.

Ezentúl utam érdekesbb kezde lenni. A hajón találkozám egy brassai[12] magyar cigánybandával, mely a nyári saisonra[13] Konstantinápolyba igyekezett. Zenéjük[kel] utazásomat a lehető legkellemesbbé tevék, ugyanis minden két-három órai időközben feljövének a fedezetre és hallaták hazám szívhez szóló dalait, melyeknek elzenélésére a cigány olyannyira hivatva van.

Silistria[14] és Tulcsa mellett elhaladva, beérkezénk végetlen nádas lapályba, melyet Dobrucskának[15] neveznek, azon nagy deltába, melyet a Duna elágazásai képeznek.

A hőség e nádasok közt szinte kiállhat[at]lanná kezde válni, egy szellőcske sem mozgatá a nádak bokrétáit és a rét buzogányainak bársonyos fejét. Csak néha repült fel lomhán egy-egy pelikán, vagy zúdultak föl a fölriadt kacsák ezrei, lengett tova egy-egy napezüstölte tollú kócsag.

Dél felé, a távol kékjéből Balkán-hegysége emelkedék ki. Darab ideig haladva e borzasztó nádasok közt, egyszer csak szabadabb tekintetet nyújtott a láthatár a besszarábiai oldalon, és ellőttünk állt Ismail[16] városa. Bámultam azon, hogy építhettek ily egészségtelen mocsáros vidéken várost: de még inkább, midőn hallám, mily igen ragaszkodik az ismaili szülőföldéhez, tudván bár, hogy itt egészsége folytonosan fenyegettetik, különösen az itt uralgó hideglelések által. Utunkat tovább folytatva, a tájkép még mindig a régi maradt, csak bizonyos távolban bukkant ki a nád közül egy-egy kozák őrkunyhó. Délutáni négy óra tájban Szulinába,[17] azaz a Duna torkolatához érkezénk. Mindkét parton török és orosz duánák (vámházak) állnak, a Duna kiöntései miatt magas faoszlopokra építve. A kikötő itt tömve volt tömérdek hajóval, melyek a dunáni fölhajózásra kedvező szélre vártak.

Most látám először tengert.

Szomorú tekintetet nyújt itt a part! Itt vannak a legveszélyesebb helyek a hajókra nézve, hol évenként számtalan hajó szenved törést. Nem látni partjain egyebet törött deszkadaraboknál, sírkereszteknél, – melyek alatt a hazájuk földétől távol, ide, ez idegen partokra hullámok által kivetett tengerészek tetemei nyugosznak, vagy imitt-amott a vízből kiálló árbocokat, melyek a homoktorlatokban félig eltemettettek.

Hajónk szerencsésen vonult el e homoktorlatok közt és midőn a parttól nehányszáz ölnyire távozánk, az mindinkább kisebbedni kezde. Búcsút vevék a szárazföldtől és aztán a mérhetlen tenger távolába meresztem szemeimet. Az ég a tengerrel összeölelkezve, egy gyönyörü boltozatot képeze. A nap leáldozni készült és vérvörösre festé a fél láthatárt, mielőtt a tenger végtelenében elmerülne. Még egyszer visszatekinték a part felé, de a víz rónájánál már nem láttam egyebet, csak az éji szállásra visszatérő madarak jelölék, hogy a szárazföldtől még nem igen távozánk messze. A levegő egyszerre oly hidegnek tetszék előttem, hogy kénytelen valék köpenyembe burkolózdva lefeküdni, miután a tengeribetegség első jelei mutatkoztak rajtam. Egész éjen át oly rosszul érzém magam, hogy tökéletes öntudatomat csak akkor nyerém vissza, midőn a várnai[18] kikötőben állapodánk meg.

E természet keze alakította kikötőt erdős, magas hegyek veszik körül. A nyugati oldalon a magasban a vár és alant Várna városa terül. Oly kevés ideig mulatánk itt, hogy a város belsejét megnéznem lehetetlen volt, kénytelen valék tehát csupán az elragadó szép táj szem[l] életével beelégedni.

Az utasok kiszállása és a málhák kirakása és berakása után ismét a tenger magaslatán lebegénk. Most a szép idő megváltozék. Sötét fellegek boríták az ég azúrját. A szél ereje percenként növekedék és az előbb még tükörsima víz, – engedni látszva egy fensőbb, mystikus hatalomnak – mintegy varázsütésre, fölbőszülvén, hullámaival korbácsolni kezdé gőzösünk oldalait. Később még ezzel sem éré be és most toronymagasságig veté föl, majd ismét a mélységbe süllyeszté alá hajónkat. Irtóztató volt a vihar. A keresztárbocokat gyakran érinték a hullámok, melyek hajónk fölött gyakorta elcsaptak. E Fekete-tengereni vihar sokkal borzasztóbb képben él emlékemben a többieknél, melyeket később más tengeren láték. Az éj bekövetkezett és a zivatar még borzasztóbb alakban tűnt föl. Alig vártuk már a reggelt, mely midőn első pírjával megérkezett, nagy örömünkre azt vettük észre, hogy a szél dühe kissé alábbhagyott. De ideje is volt, – mert hajónk majdnem az armeniai[19] partokon levő Sámson városáig[20] hajtatott. Vissza kelle térnünk a Bosporus[21] torkolatáig.

Alig evezénk innen egy órai távolságra, midőn a reggel világa, dúsan jutalmazva az éj aggalmait, a legszebb látvánnyal kedveskedék. Míg magas hegyek közé szorult csatornába evezénk be, addig az anatóliai hegysor mögött egész pompájában kelt föl a nap bíbor öltönyében és a csatorna partjain álló „Európa” és „Ázsia” nevű várakra veté mosolygó tekintetét. A csatorna mindkét partjain tizenkét erősséget számíték meg, mely erősségek összeköttetésben vannak a pasák, követek és több gazdag konstantinápolyi kereskedők villáival, környezve pompás kertekkel és ciprus ligetekkel. E varázst, melyet ez andalító látvány, kedélyeinkre gyakorla, még növelé a már előbb említettem brassói cigány zenetársulat reggeli hymnusa.

Mily feledhetlen e regg[el] előttem! Soha a természet nagyobbszerű pompában nem tűnt föl előttem. A csöndes vízen a szelíd delphinek űzék kedves játékukat; – talán a bájoló magyar zene syréni hangjai csalta őket csigaágyaikból elő?

A szultán híres székvárosához mindinkább közeledénk. A folyvást tartó zene nem csupán mireánk utasokra tevé meg hatását, de még az Ázsia parti lakosokra is, kiknek ablakaik megnyilván, nem egy török női arccal találkozának szemeink, kik megigézve hallgaták a nyirettyű[22] okozta melancholikus hangokat, melyek itt oly ritkán ütik meg hallérzékeiket.

Gőzösünk csak haladt előre és mindinkább felségesbb látvány szemléletébe merülénk. Csudálva nézők a bujukteri vízvezetőt, mely ógörög építmény; egy hídszerű csatorna, ez roppant bolthajtásokkal, mely a vizet a hegyről Pera,[23] Galata[24] és a kikötő alatt Stambulba vezeti. Bel[j]ebb az újdon épült szultáni palota és mellette egy azzal vetélkedő, és ah[h]oz sokban hasonló örmény kereskedőé láncolá le figyelmünket.

Kilenc óra tájban, – megkerülvén hajónk a Leander világítótornyát, – a kikötőbe futánk be. Új meglepetés készült itt számomra. A Bosporus ugyanis itten elfordulván, a jobbfelen egy kétórányi hosszú és negyedórányi széles öböl terül és ez képezi Konstantinápoly kikötőjét. Meddig a szem lát, telve van a csatorna a hajók ezreivel, az itt keresztül-kasul evező kaikcsikkal (csolnak), melyek itt a 20.000-et meghaladják, és nehány gőzös, mely a távoli külvárosokban, és különösen a Bosporuson lakókat a nagyhídi állomástól 20–30 paráért szállítgatja haza. Az egész öbölt övedző hegyeken a város terjed, és a szám nélküli dzsámik, négyes tornyaikkal emelkednek ki.

Előttem terült a tágas kikötő, jobbra az agg Galata és felette a magas parton a frankok tanyája: Pera, hol általában minden európai utazó veszi lakását; balra az elnyúló fokon a büszke Stambul, hátul a regényes Skutari, és ennek közepette Leander szigete.

Alig állt meg hajónk, máris tömérdek kaikok[25] vevék körül személyünket és poggyászinkat a Galatai Dogana épületnél, hová kiszállíttatánk. Málháimat – a szokásos átvizsgálás után, – egy hamal (teherhordó) veté vállára és kérdést tőn szállásom holléte felül, de én még akkor sem törökül, sem olaszul nem beszélvén, kielégítő feleletet nem adhaték. A hamal rövid habozás után a tóduló néptömeg közé rohant és csakhamar kikutatott az itt nem ritkán látható németek közül egyet, ki is rögtön késznek nyilatkozott engem egy fogadóig elkísérni.

Útközben sajátságos lárma ragadá meg figyelmemet. Megtekintém a helyet, honnan az jött. Egy oldalutcában tömérdek nép tódult össze egy haldokló máltési[26] körül. Mielőtt lelke elszállt, kérdezék: ki a gyilkosa? De ő – bár isméré, – meg nem vallá, félvén, hogy az akkor hátrahagyott családján állna bosszút. Különös színben tűnt fel előttem a maltesi faj, melyről alább még szólani fogok.

Végre sok csavargás után szállásomra értem. Rövid pihenés után a vendégek közteremében megjelenék, itt több magyarral találkozám.

Másnap reggel új barátaim a város nevezetességeit siettek velem megismertetni. Galatai lakásomból kilépve, először is a mesteremberek utcáin mentünk végig. Ez utcák itt fényes nappal is sötétek, mert födeleik annyira kinyúlnak, hogy csaknem összeérnek ereszeikkel. Faházaik részint az évek, – részint a lakosság tisztátlansága miatt koromfeketék, boltjaik, melyek egyszersmind műhelyül is szolgálnak, két lábnyival magasabban vannak az utcánál.

E boltokban a kereskedők rendesen rizsszalma, gyékény vagy perzsaszőnyegen ülnek, komoly automathoz hasonló arccal és lábaikat keresztbe fonva szippantanak koronként egyet-egyet csibukjok – vagy nargille-jaikból. Írást vagy varrást rendesen térden állva végeznek. Ha a pipázást, – mi a törököknek legnagyobb élvezetük – abbahagyják, ezt rendesen csak azért teszik, hogy az egész napon át parázstűz mellett levő keserű kávéjukból szörpölhessenek.

Merre csak mentünk, mindenütt hanyagsággal találkozánk. Az utcákon szerte temérdek kutya kóborog, ezek is oly lusták, mint a lakosság. Ez ebek itt gazdátlanul barangolnak, de az igazhitűeknek ez állatok kedvesek levén, az utcaszegleteken fészkeket készítnek nekik. A piccolo campo-n,[27] és főleg a grand campo-n[28] seregestől cirkálnak az itt fekvő kaszárnyák körül, élvén abból, mit a katonaság nekik odavet. Innen, Perán át, Galatába tekinténk el.

Galata fallal körített igen régi városrész; legvénebb épületei a maltések utcájába léteznek. Van itt a többek közt egy kazamátából átalakított kávéház, melynek falán azon bilincseket és nyakszorítót mutogatják, melyekkel egykor szent Péter apostol fogva tartatott volna.

Igen régi építészetre mutat még a bazar, hol az európai kereskedelem összpontosul, úgyszintén a ferencrendű zárda utcája, melynek sötét tekintetű házai több zivataros századdal nézének farkasszemet építtetésük óta.

Pera már sokkal csinosb városnegyed. Házai, – melyek két, három, sőt négyemeletesek, – az újabb kor ízlését tűntetik elé. Legszebbek itt az angol, francia, osztrák követség palotái.

A hajdani Galata Serail mellett is elmenénk, mely ma már csak hírben él még, miután egy nagy tűz által egészen elpusztult.

Majd a piccolo campo-hoz (temető) nézénk el. Pompás látkép terüle itt el szemeink előtt. Alattunk, közelben, a kékvizű Marmora-tenger[29] hullámzott, ennek hátterében a „Hercegek szigete”[30] és távolabbról a kis-ázsiai part, Olympusával látszék a messzeség ködében. Felebb Faral Bachtsi,[31] jobbra Stambul felett, a szép lovassági laktanya és az egykori janicsárok kaszárnyája tűnt elő. Innen láthatók meg a nagykiterjedésű hadikikötőt, és gyönyörű építésű admiral palotát, ennek mögötte terült el az „Újvilág” elővárosa, vasöntő gyáraival.

A piccolo campo Pera nyugati hegyoldalán terül el. A sírok fölött a magas cyprusfák szinte erdőt képeznek, és e hely a lakosoknak legkedvesb esti sétájuk közé tartozik. Innen egy út vezet a hegytetőre, hol a tulajdonkép[pen]i „sétatér” van, melyen igen díszes és európai ízlés szerinti kávéházak – a la francaise – találhatók. Midőn a tetőre érénk, a brassai zenészek már a Caffee Francais[32] előtt, – mely itt a legszebb kávéház – érezteték nyirettyűjök kedélyre gyakorló hatalmát. A többi kávéház előtt is olasz vagy cseh zenetársulat működött. Itt még a halottaknak sem hagynak nyugtot!

Pera felett terül a „Napóleon kaszárnya” és a katonanövendékek laktanyája, továbbá az „Artillerie Park” és az akadémia. Azontúl a grand campo terjed. Ott vannak a különféle felekezetűek sírjai. Vasárnapi mulatóhelye a pórnépnek a nagy campo-ban van. Az ottan létező „La bella Vista” kávéházból a Bujukteri és Jenikale és fölfelé a Bosporuson fekvő elővárosokra, a legfelségesb kilátás van.

Másnap Stambulban az „Achmed Dzsami”-t[33] tekintők meg. Ez Stambul legmagasb pontján fekvő, roppant falakkal körülvett 6–8 kúpos templom, melynek tetejéből ismét négy torony nyúlik föl a magasba. Cipőinket az előudvarban hagyva, bementünk a templom belsejébe. Rizsszalma szőnyegeket és perzsa szöveteket tapodtunk itt. A templom kúpjait két oszlopsor tartja, melyek közt számtalan lámpa csüng alá. A falakat remek mozaik borítja. Ittlétünkkor csak nehányat látánk a hívők közül, kik arcra borulva, szoborhoz hasonló mozdulatlanságban imádkoztak a nagy Allahhoz. Odahagyók e helyet, és a Sophia-templom[34] mellett haladtunk el, mely most a legfőbb Dzsamija Konstantinápolynak.

Kevéssel fölebb egy nevezetes hely, a „mészáros piac” fekszik.[35] Ennek éjszak-keleti oldalán, ép[p]en a szultánok hajdani lakása mögött, két obeliszk áll, és köztük egy ház, sárgarézből öntve csigaalakban, de egy öl magasságnyira el van törve. Ez volt a görögök indója lófuttatáskor. Talapzatán láthatni még „en bas relief”[36] a versenyt és máskép[p] en a bírákat. De más történelmi nevezetességgel is bír e hely. E téren gyilkoltatott le a legtöbb janicsár Mahomed szultán parancsára.[37]

Itt áll a szultánok mauzóleuma fehér márványból épülve.[38] Szép nagy ablakain keresztül láthatni az igazhívők fejedelmeinek dúsan ékített, arany és drágakövekkel megrakott koporsóit, turbánjaik szintén ott hevernek azoknak tetején. Minden koporsó mellett két majdnem ember vastagságnyi viaszgyertya van aranytartókban, melyek arannyal és kövekkel hímzett vörös bársonnyal vannak befedve.

Ciceronénk mindig tovább-továbbment és elhagyva a mauzóleumot, a „Mille et una colona”[39] földalatti üregeibe vezetett. Egyik teremében 120 öt-hat öl magasságú gránit oszlopot számíték meg. Az itt dolgozó kötélmívesek és szalagosok azt állíták, hogy e termek a régi görögök egyházai lettek volna és mutatának is mintegy négyölnyi magas, kőbe metszett görög kereszteket, de én azt tartom, ezek a hajdani hellenek nagy víztartói valának.

Elhagyók az ókor ez építményét is és lemenénk a város túlfelére, megszemlélni a rabszolga-kereskedést. Ez egy roppant épületben történik. A szerencsétlen rabszolgákkal itt ép[p]en úgy bánnak, miként nálunk vásárkor a marhákkal a mészárosok. Megtapogatják a vevők főtől aljig a meztelen testet, durván kinyitják szájukat és műértőleg nézik fogaikat. (Szegény, szerencsétlen leányai Nubiának és Abissinianak![40] Beh vérzett szívem, midőn később Egy[i]ptomban láttalak bemeneteket, minden aggalom nélkül, tréfálva, nevetközve követni birtokosaitokat a stambuli vásárra!) Sietve hagyám el e helyet, mely egész napra elszomorított és szórakozottan, komoly gondolatokkal tépelődve értem vissza szállásomra.

A nap hátralevő része a nagy bazárnak volt szentelve. Ez nagy utcákkal keresztül-kasul vágott épület, mely számtalan kúpokon át, felülről nyeri világát. Itt van Konstantinápoly aranybányája, kincstára. Egyik utcában a pénzváltók, másban az aranyművesek, itt az illatárusok, ott a fűszerészek és iparűzők tárai.

Néhány napi itt mulatásom után azon vevém észre magamat, hogy erszényem kiüresedett. Foglalatosság után kelle néznem, hogy napi élelmem biztosítva legyen. Földi[j]eimmel, kiket velem egy sors hajtott ide, összejárván a várost, végre oly szerencsés valék Monsieur Malet-nek – egy dúsgazdag kereskedőnek – nyári lakához felügyelőül elfogadtatni.

Az estéket mindig Perán töltém és minden 5–6-dik napon honfitársaimat fölkeresém, és velük meglátogatám a galatai vendéglőst, kinél előbb szállva valék. Két fia és két igen csinos leánykája űzék el koronként zenéjükkel homlokomról a gondok komor felhőit. A leányok hárfajátékukban, a fiúk egyike hegedűjével, a másik fuvolájával tűntek ki. A fiatalabb leány igen kedves volt, hódoltam bájainak, mit ő nem látszott rossz néven venni. E négy testvér szerződve volt a „Hotel de Quatre Nations”-ba, hol rendesen minden este játékukkal gyönyörködteték a közönséget. A fiatalabb leány szépsége másokra sem volt hatás nélkül, különösen egy elegáns ifjú a maltese banditák közül gyúlt iránta szenvedélyre, és ki is nyilatkoztatá szerelmét iránta. A lányka hideg maradt. Ez még inkább növelé a maltesi heves érzelmeit és a leányt elrablással fenyegeté. Midőn utóbb a családdal összejövék, a hölgyek egyike beszélé, hogy pár nap óta egy a banditák közül távolról kíséri őket és ezt semmi esetre sem tartja jó jelnek. Néhány estén én is társul szegődtem a művészcsaládhoz esti kirándulásaik alkalmával. Néhány est csendesen, minden háborgatás nélkül folyt el. Azonban mintegy 4–5 nappal a szerelmes maltese fenyegetése után ez többedmagával megjelenvén, az egész est folyama alatt baljóslatú pillanatokat vetének a lánykákra. Míg a zene tartott, nyugodtan tekézének a mellékkávéházban, de midőn a hárfák hangjai elnémultak, rögtön abbahagyák a játékot és papírlámpájukat meggyújtván távozának. Csakhamar ezután mi is hasonlóul tevénk és elhagytuk a vendéglőt. Ép[p]en a kavaszok[41] laktanyája előtt haladánk el Galatán, midőn a maltesek elállák utunkat tőreiket villogtatva. Erre az öregebb fivér két pisztolyt vőn ki oldalzsebéből és merészen állt meg előttük, öccse hosszú vadászkést vett elő kabátjából és követé bátyját. Én sem akarván gyávább lenni ezeknél, fölgyűrem ingujjamat és mivel egyéb fegyverem nem volt, egy hatalmas fütyköst, melyre e szavak metszvék „memento mori!!!”[42] forgattam a légben. Erélyes ellentállásunk eredménye az lőn, hogy a támadottakból támadók váltak és ha éppen akkor, midőn a viadal kezdődik a rendőrség oda nem érkezik, bizonnyal ők húzták volna a rövidebbet. Megugrottak a maltesek és egy közeli épületben találtak menedéket. (Megjegyzendő, hogy a maltesek angol alattvalók levén, a rendőrségnek nincs joga elfogni őket, mihelyt valamely lakba lábaikat betevék.) A maltese banditák bár igen dühösek és heves vérűek, a kiszemelt áldozatot csak hátulról, orgyilkos módon támadják meg, szemben soha. Csak akkor vág, döf, rúg, harap, ha nincs menekülés. Húsz-harminc piaszterért képesek gyilkosságot elkövetni. – Minden további baj nélkül érkezénk a zenészek szállására. E naptól fogva a leányok felhagytak a nyilvános zenéléssel, és hon rendezének estélyeket, melyekben én nem ritka vendég valék.

Konstantinápolyban ezentúl a lehető kevés gonddal folytak napjaim. Pártfogómnak, monsieur Malet-nek,[43] – kinek néhány nap alatt sikerült bizalmát és becsülését kinyernem – igen sokat köszönhetek. Őtőle tanulám a szattyán készítését. Szóval az idevetődött magyarok közt a legszerencsésbnek tarthatám magamat. Fizetésem annyi volt, hogy némely szűkölködő honfitársaimmal, – kik olykor-olykor fölkeresének – megoszthatám. Nem hagyhatom említés nélkül, hogy az ide vetődött idegenek közül a magyarok még legbecsületesebben viselék magukat. A legtöbben ipart űztek, mások könyvnyomdákban és irodákban működtek vagy mint vívómesterek keresék élelmüket. Közös gyüldénk Perán volt a „magyar kaszinó”-ban. Van itt egy német kaszinó is, mely válogatott tagjainak száma, összetartása, mulatságai és hangversenyei által méltán megérdemli a kitüntetést.

Méltónak vélem még a Ramazán-ünnepet[44] lerajzolni. Ez egy harminc napig tartó böjt. Nappal ez idő alatt az igazhívők megtagadnak maguktól ételt, italt, legnehezebben a pipát; csak midőn a muezino[45] napnyugta után esti imáját bevégzé, (mit ágyúdörgések tudatnak) dobják félre munkájukat, és sietnek a korgó gyomornak étel és itallal eleget tenni. A Ramazán harminc napjának éjei napp[all]á válnak; az utcákban vásár keletkezik, míg az ifjúság csoportokban nagy zajjal futkároz föl és le, kezekben tamburinnal, az öregek majd az egész éjet kávéházaikban töltik. A számtalan torony mind meg annyi tűzoszloppá válik a tetejétől aljáig megrakott apró mécsek világától. Midőn a kelő nap bíbor palástjában ismét mutatkozik, már a muezino is látható a tornyon, és az ágyú jelszava is hallatszik. Ekkor a nép ismét arcra borul és imádkozik. A harmincadik nap estéjén, midőn az Olymp hegyi őr megjelenti Seval hónapja[46] bekövetkeztét a Ramazán, után a nagy Szerail ágyúi dörgenek és kezdődik a kücsük vagy a kis Bairam ünnepe.[47] Egyetlen ágyú sem hever ekkor tétlenül. A földet ingani véli az ember lábai alatt. A kikötőben, felfelé a Bosporuson, a tömérdek hajók árbocai a sűrűen alkalmazott mécsek világától tüzes szalagokat képeznek. A hadihajók mind egy sorban a kikötő közepén sütik el egyszerre ágyújúikat és köröskörül a fedezeten vörös, zöld és kék bengáli tűz hull alá a tenger vizébe. A perai campo-ról élvezém e gyönyörű esti képet. Sztambul lángtengernek látszék, Scutari[48] szakadatlanul hányá feléje ágyúi borzasztó tüzét. Az összes katonai zene, közben az ágyúk dörgése, a nép zsivaja és a rakéták pattogása különös áhítatra gerjesztik az embert. Éjféltájban 12 evedzős pompás kaikon közeledett a szultán a templom felé, hol minden évben ekkor a legszebb szüzet kapja ajándokul. Ez elvégződvén, hajnalig elcsöndesült a török székváros.

Napkeltével az igazhívők apraja-nagyja fölkészülve díszöltönyeikben sietének Mahomed nagy imája elmondása után a nagy templom felé és szemtanúi akarván lenni a ritkán élvezhető jelenetnek, a húspiacon[49] fölállított állványokat igyekeztek elfoglalni, hol a szultán a nagy templomba volt elvonulandó. A tolongás nőttön nőtt. A gyalogság sort képezett közöttük. Egyszerre tömérdek díszhintó érkézék és ép[p]en közel hozzám a templomudvart körző falhoz álltak. Ezekben ültek a szultán háremhölgyei. Bár arcaik félig el valának takarva, néha-néha kissé félrelebbenték a fehér kendőt és láthatám bájoló arcukat. Az eunuchue-k[50] jelen valának és illő távolban tarták a kíváncsi tömeget.

A szultán megérkezett. Elől a szerailőrök alabárgyáikkal, gazdagon öltözve, lépdegéltek, utánuk az elhunyt szultán lovait vezeték, mindeniket két-két szolga, a kantárok dúsan valának megrakva drágakövekkel; ezeket követék a jelenlegi szultán ménei. Ezek után járultak a basák, egymásután érdemük szerént, délceg arabs méneken, harminc-negyven gyalog tiszt kíséretében. Végre a szultán jött gyönyörű fehér lovon, egyszerű fekete öltözetben, csak galléra és kardöve arannyal és drága kövekkel hímezve. Vörös fesszén (sipkáján) kincset érő agraf[51] volt, melyből hosszú kócsagtollak emelkedének ki. Legvégül a menetet katonák és őrök rekeszték be.

Hetven nappal ezután a második Id-Adha vagy Kurban-Bairam[52] következik, mely négy napig tart. E napon reggel az előbbinél még nagyobb pompával megy a szultán a templomba, bárányt áldozni. E napon valamennyi államtisztek hódolataikat fejezik ki előtte. A nép mindkét ünnepen csendesen mulat.

Konstantinápoly legnagyobb ostora a gyakori tűzvész. Többször valék szemtanúja. Különösen egyszer-kétszer huszonnégy óra alatt 7 tűz ütött ki Perán. Több mint ötven ház, a dervisek kolostorától Galata kapujáig, vele együtt Hashi- és Jenikalé elővárosok lőnek a tűz martalékává. Másnap este a stambuli kikötőben, a nagyhídtól fölfelé minden porrá égett. A hajók a kikötőből távozának, tartván az odáig jutható vésztől. A lángokat egész Galatáig hajtá a szél és csak a roppant Achmed Dzsamija menté meg a felsővárost a pusztulástól. És ezt nem véletlen szerencsétlenség, hanem rossz emberek gonosz kezei okozák.

Ősz felé vágy ébredt bennem: továbbutazni. Elmentem tehát útlevelemért a porosz követséghez, – hová letéve volt – és kivettem.

A kedvező szép levantei időt használandó, egy Ázsia nevű Lloyd-gőzösön Smyrná-ba[53] utazám. Konstantinápoly eltűnt előlem sugár tornyaival, festőileg szép tájékaival, de érzém, hogy emléke maradandó leend bennem.

Az est beállt, a tenger csendes volt. Hajónk vígan sikamlott tova a Marmora sima tükrén, és a csendes hullámokon phosphorikus részek úszkáltak, melyek megannyi ezüst gyöngyöket képezének az esti homályban. Virradatkor már a Dardanellákban, Gallipoli kis kikötőjében valánk. Elérkeztünkkor a város legmagasabb pontján legelőbb is az osztrák consularis épület – fehér-vörös lobogójával – tűnt szemünk elé.

Gallipoli szirtekre épült régi város. A házak rendetlenek, kicsinyek, de cseréppel fedvék. A Dardanellák ázsiai oldala nem oly szép, mint európai része. Egy puszta hegylánc nyúlik le párhuzamosan egész Dardanel városkáig. A szorosnak védvárai egymásnak átellenében elég közel vannak egymáshoz, de korántsem oly félelmes képet nyújtanak, mint azt tulajdonképp némely utazó hirdeti. A város ázsiai felén, kis lapályon, kicsiny öbölnek déli oldalán fekszik.

Kevéssel alantabb kiérénk a szorosból és kedvező szél segélyével az Archipelagus vizén, délkeletnek fordulánk és számos sziget mellett elhajózva, Mitiléne kikötőjénél állánk meg.

Felséges tájkép terült el szemeink előtt, Mitiléne vidéke sokat hasonlít a budai Svábhegyéhez. Régi várának omladékai magas szirtről tekintnek le az alattuk hullámzó tengerre és körüle a város terjed el. A kikötőben három sziklán épült őr- vagy világítótorony, még igézőbbé teszik e szép helyet. A város gyönyörű kertekkel és szőlőkkel van körülvéve. Harmincezer hellénajkú lelket számít és kétezer török őrkatonaságot. Az éghajlat itt már melegebb és a gyümölcs sokkal édesbb és kellemesbb ízű, mint Konstantinápolyban.

Kétórai ott tartózkodásunk után elevezénk és következő reggel a smyrnai nagy öbölbe jutánk. Egy óra múlva onnan a kikötőbe futottunk be. Hajónkat ismét kaikcsik vevék körül, de melyek távolról sem vetekedhetnek Konstantinápoly díszes, csinos alakú s gyors evezőkkel ellátott csónakjaival.

Délutáni négy órakor utazván csak tovább, kiszálltam a várost megtekintendő. Egy kaikcsitulajdonos rögtön nyakon csípett és három emberével elég gyorsan evezve, csakhamar egy kert sorompói előtt állt meg, melyeken keresztülhaladván, az átelleni utcában levő „Hotel d’Orient” című szállodában ütém föl tanyámat.

Kissé kipihenvén magamat, egy görög tolmácsot keríték, hogy a város érdekességeivel megismertessen. Több piszkos utcán keresztül menvén, a nagy bazárra érénk, mely igen érdekes látványul szolgált. Innen tovább menve, a szerzetesek kolostorát és templomát tekintők meg, azon túl a kórházat. Különbféle, előttem még új tárgyak szemlélgetése közben kiérénk a karavánok hídjához. Megtekintők szép hengergyárát is. A város felett régi genuai vár romjai láthatók. Épületei közt a basa laka legkitűnőbb.

Fáradtan és éhesen tértem vissza a szállodába. Az ebéd igen ízletes volt, de méregdrága. Páris jobb vendéglőiben sem fizettem soha annyit, mint itt.[54] Ebéd után még egy kissé sétálni mentem a partra, hol gyönyörű gyümölcsöket árulának. Oly jó fügét és oly édes ízű szőlőt életemben nem ettem, mint minőt itt; a méz folyt belőlük és kellemes illatot terjesztének. A sok járkálástól lankadtan vetém magamat egy bárkába és a már füstölgő, morgó gőzöshöz ép[p]en akkor érkezém, midőn a hágcsót akarák fölhúzni. Tehát még elég jókor értem oda.

A szép idő megváltozott és a különben csendes öböl habjai is magasan kezdének emelkedni. Egy kicsiny erősség mellett elhaladva, nemsokára nyílt tengerre értünk ki. A mindig növekvő szél közelgő vihart gyaníttatott. Mindenki az alsó termekbe húzódott, de én oly mondhatlan élvvel bámulám a felbőszült természetet, hogy köpenybe burkolva a fedezeten maradtam. Elmerengve, szabadnak érzém lelkemet, mely elvetni látszék egy időre földi borítékát és fölemelkedve azon lényhez, ki e csudálatost, e szépet teremté, keblemet leírhatlan kéj ringata. A csípős szél átjárta tagjaimat, de én ezzel mit sem gondolva, folytonosan ott álltam, mintegy leigézve a borzasztóan szép jelenet által. E jelenet nagyszerűségét emelé még a matrózok lótása futása, a kapitány harsány parancsszava, kötelek nesze és a láncok csörgése – az elővigyázatnak megannyi jelei. Csak midőn az őrharang éjfélt ütött, hagyám el a fedezetet. Egy óra tájban Chios sziget és városa állt előttünk. A szél kissé csendesült, de a ki- s beszállítás csak nagy erőmegfeszítés mellett történhetett. Amennyire kivehetém, a város magas hegy oldalán épült. Már itt minden ház lapos fedéllel van ellátva.

Öt órakor reggel megállt hajónk. Fölszaladtam a fedezetre, és egy amphitheatromszerű város terült el szemeim előtt, kikötővel. Ez Syra (Syros), a Cycladok egyik szigete volt. Idáig váltottam jegyet. E sziklás helyen 3 négyzet m[ér]földnyi területen szándékozám a telet tölteni.

Huszonnégy óráig a quarantainban valék elzárva és csak ezután juthattam be a városba.

Syra

Népismertetési közlemény

Hosszasb ideig időzvén Syrában, elég alkalmam nyílt a görög nemzeti jellem és szokások tanulmányozására. A görög mind nemzetiségére, mind öltözetére nézve két részre oszlik, és egymásról mindenben kölönbözik. Felső-Görögország lakói, – mint a moreaiak – durvábbak és magasabb testalkatúak, fekete, gyakran szép göndör hajúak; és nyúlánk nyakukon rendesen szép görög typus látható. Sötét szemeik eleven tűztől égnek. Arcvonalaik, – melyeknek legszebb része a finommetszetű orr, és kipedrett hosszú bajusz, – meredtek, és csak néha futja végig azoknak izmait, mint villám, csekély rángás, szenvedélyük kitörésének előhírnökéül. Kicsapongásra igen nagy hajlamuk van, különben vallás tekintetében nem egy példáját látám túlbuzgóságuknak.

E túlbuzgóságukról legyen szabad egy példát fölemlítenem: Élt Andros szigetén egy derék, koros theologia tanár – Kairis nevű – több tudós társaság tagja, ki New Yorkbani huzamosb ideig tartózkodása után Syrába jött tanárul. Itt tanítványait igen szabadelvűleg kezdé tanítni, minek hírére a szülék jajgatva folyamodtak a papi törvény elé; minek következtében Kairis elfogatván, a papság által a rendből kicsapatott, és a syrai tribunal elé idéztetett.

Karácson ünnepen volt a főülés. Az utca, hol a fogoly volt, tele volt néppel, melyet az ügy kimenetele felüli tudvágy gyűjte össze. Délután vége lőn a több órákra nyújtott ülésnek. A nép halálát kívánta, de a törvény 3 évi sáncra és azonfelül patras-bani tíz évi szoros felügyeletre ítélte el. A gyűlés eloszolván, a dimarko (bíró) a vádlát karon vezeté ki a teremből, ki, – t. i. ez utóbbi, – szelíd tekintetű, magas termetű, nagy őszszakállú és hajú férfi volt és a néptömegen tiszta öntudata felséges mosolyával néze végig, míg a börtön szűk falai közé nem záratott.

De szenvedése nem tartott sokáig. Másnap kimúlt, nem tudom keserve vagy méreg miatt-e? Nem volt elég, hogy a hálátlan nép elősegíté halálát, de még kimúlta után sem hagyának békét élettelen tetemének. Éjnek idején ugyanis a hóhér által a pestises halottak temetőjébe vittetett, hol egy nagy gödörbe dobatván, oltott mésszel öntetett le. Ez annyira fölingerelt engem, hogy gyakori kárhoztatásaimat nem tartóztatám vissza, minek az lőn következménye, hogy ismerősim Kairis névvel tisztelenék meg.

A böjtöt Syrában lelkiismeretesen megtartják advent és nagyböjtben; ilyenkor egyébbel nem élnek, mint olajgyümölccsel és vízbe áztatott babbal, csak az utósó hétben esznek halat, még az olaj sincs nekik zsiradékul megengedve. De bezzeg, midőn az ünnepeket elérték, annyira teleeszik magukat, miképp rendesen megbetegesznek.

Újév napján minden ház nyitva áll, és bárki bátran lépheti át küszöbét, ez alkalommal tárt karokkal fogadják és jól megvendéglik mindenütt. (Hej, be dicső szokás! – sóhajtand némely utasember, ki történetesen éhes gyomorral olvasta a jegyzetemet, sajnos, hogy ez nálunk nem dívik, sőt a régi páratlan vendégszeretet is maholnap kimegy a szokásból!)

Vízkereszt napján azon nagy szertartásnak valék szemtanúja, midőn a főpap a keresztet tengerbe dobja ugyanazon pompával, mint azt egy évvel azelőtt Bukaresztben látám a metropolita által végrehajtva. A nép tömegestől ugrál a vízbe, a betegek azon képzeletben, hogy meggyógyulnak, az ifjak pedig, hogy a keresztet a tenger fenekén megkeressék. A szerencsés találó jutalmul a nép adakozásiból rendesen szép összeget gyűjthet be ez alkalommal, melynek fele része a metropolitát illeti.

Farsangon minden vasárnap nagyszerű álcás menetet láthatni, de az álcások ízléstelenül öltözvék, mindnyája[n] megannyi ördögöt képezvén.

A hellén férfi öltözete: bő – majdnem földig érő, kék vagy sötétzöld vászonnadrág, térdig érő tarka harisnya, kivágott kis kordován, cipő, kis, gallértalan, kék mellény és ujjas mellény, és derekán sárga, vörös, vagy valamely más színű selyem öv nehányszor körülcsavarva, fehér magas, vörös fez, hosszú, vastag kék selyembojttal.

A moreai öltözet pedig: egy 30–40 rőfös, széles, térdig érő pendely, mely alatt szűk vörös nadrág, és térdig érő gamache, sűrű, fekete, ezüst és arany zsinórzattal, és vörös kordován cipő; mellénye kivágott, de színe alig látható a sok zsinórtól; rövid menféje, hasított ujjakkal fesztelenül vállára vetve, és e felett olykor fehér szőrű kurta guba, szintén hasított ujjakkal.

Ének- és zenében talán minden nemzet közt a görög maradt leghátrább, mert soha nem hallottam tőlük mást énekelni, mint egy török dalt, mely így kezdődik: „Aman, Aman!” – csak ha mandolinjukat pengetik, dalolnak egy-egy kesergő nótát.

A táncnak nem nagy kedvelői. Nyilvános helyeken soha nem táncolnak, csupán némely családi ünnepély alkalmával, hol néha-néha az európai divatot utánozzák.

A férfiak főmulatságai közé tartozik, kávé és nargile mellett dominózni, kártyázni.

A nők pedig rendesen hon ülnek pipereasztaluk mellett, egészen kivágott mellű selyemruhában; keblük havát vékony átlátszó gáz-kendő takarja némileg, mely bájait még csábítóbba teszi. Fejükön arany himzetű kis vörös fez van, melyet koszorúként övez dús növésű holló sötét hajzat. Így heverésznek ők édes mitsemtevésben pamlagjaikon, füstölgetve kis papírszivarjukat, vagy nargilejukat. Háztartásukkal keveset törődnek, de ablakukból kacérkodni szerfelett szeretnek.

Mondhatom, igen jól találtam magamat körükben. Különös szépen metszett ajkaikról oly édesen csengett a görög szó, hogy gyakran érzém véremet hevülni hallattakor. Mi nevelésüket illeti… az kissé el van hanyagolva, de természettől nyert elméjük e hiányt nagyban pótolja.

A görög, bár a frankoknak nagy ellensége, mindazáltal túlságig hízelgő iránta, ha észreveszi, hogy használhat ez neki valamiképp, vagy valamely iparnemét tőle e[l]tanulhatja; és ekkor elérvén célját, megbuktatni igyekszik barátját, tanítóját, de rendesen ő húzza a rövidebbet; mert a furfangos külföldi mindig tart valami titkot tartalékul vissza, mit amaz nem is gyanított. Tény, hogy minden itt tervezett gyárak, míg alapitói – külföldiek – kezelék, nagy lendületnek örvendettek; de mihelyt ezek mellőztetének és görögök vették át a kezelést, azonnal hanyatlásnak indultak.

A kereskedésben, – oly helyeken, hol csak némi kis kilátás is van űzésére – az örményen kívül, nincs ügyesebb és csalfább a görög népnél. A zsidót jóval felülmúlják, ahonnan ezek közül, – nehány livornóin kívül, – itt egy sem honosult meg.

A hellenek általában véve jó tengerészek, sőt a legvakmerőbbek minden nemzet közt. A hollandusokat, – ha hajóik bizonyos évekig használtattak, – törvényeik kényszerítik vagy összetörni vagy pedig másutt eladni azokat, ezeket aztán görögöknek adják el legtöbbnyire, kik még 10–15 évig utazgatnak rajtuk, míg csak használható állapotban vannak, aztán biztosítják azokat az erre létező intézetnél és elvitorláznak Szenegalba, hol hajóikat szélvész által összetöretik és ha el is vész ilyenkor egy két ember, de a hajókár a biztosító társulat által megfizettetik.

A tengeri rabláshoz nagy hajlamuk van. Gyakran hallottam sajnálkozásukat a felett, hogy most azok az átkozott angol és francia cirkáló gőzösök minden rablási tervet meghiúsítanak. De örömmel mesélik egymás között régi kalandjaikat.

Különben nagyobb városokban, – Konstantinápolyban, Smyrnában, Alexandriában a bandita mesterséget még most is űzik, de nem oly híresek, mint a maltese-k. Egy volt bandita kérkedve mutatá egyszer előttem meztelen testét, mely tele volt forradásokkal azon számtalan sebek miatt, melyeket időnként kapott. Borzadva szemlélém. Mosolyogva mondá, hogy majd minden seb egy-egy életbe került. Most már nem űzi régi kalandos életét; mint hajóskapitány tesz szolgálatot. – „Ha önnek ellensége lesz egyszer, – mondá, – vagy valaki csak legkissebbé[rt] is megsérteni találja, szóljon nekem, – én önnek elégtételt fogok szerezni!” – Konstantinápolyban, – a „L’ Hotel de Quatre Nation”-ban ismerkedém meg vele, – de azontúl, ahol lehete, kerülém őt.

A görögöknél a harag a legerősebb szenvedély. Ha dühbe jő, nincs állat a világon hozzá hasonlítható. Vakok ők ilyenkor és ha hegyes tőr van kezükben, nem nézik, kik állnak körüle: szúrnak, vágnak bosszújokban, szemeik villognak, mint a tigriséi, szájuk tajtékzik és ordítva vetik magukat elleneikre és midőn haragjuk csillapul, oly szelídekké válnak ismét, mint a bárány.

Házaikban csendes családi életet élnek, gyermekeiket igen szeretik, és ép[p]en innen ered szenvedélyességük is, mivel a szülék a túlzott szeretet miatt sohasem dorgálják, bármi csínyt tegyenek is, és kényükre hagyva növekednek föl.

A keleties kényelmet szerfelett kedvelik, és ez oka, miért őseiktől annyira elfajulának.

Ha idegen nyelvüket megtanulja, nagyon szeretik, mert nemzetiségükre különösen büszkék, és dicsekednek őseikkel minduntalan.

Alkotmányuk egyike a legszabadabbaknak.

A földművelés igen rossz lábon állott, és mindamellett, hogy a népesség itt gyér, a gabna nagyobb részben török földről szállíttatik ide.

Valóban különös, hogy a legszebb tartományokat rendesen hanyag tunya népek lakják, és az éjszaki szegényebb tartományokat a szorgalmasak. A bőség elkényeztet, és a sanyarúság szorgalomra kényszerít.

Syrától Rhodusig

1852. sept. 8-kán hagyám oda a quarantaine sorompóit.

Alig kerültem ki innen, midőn egy bárka közeledék felénk, melynek tulajdonosa e kérdést intézé hozzám, [s] a városba igyekvőkhöz:

–Ki beszél önök közül németül?

Ketten valánk csupán e nyelvet értők és beszédbe eredénk vele. Vendégeiül hívott meg bennünket, mit mi örömmel is elfogadánk. Míg lakáig érénk, kölcsönösen megismerkedénk. E szíves házigazdánk Nesser Gáspár, a nagy „Hotel Deutschland” tulajdonosa volt. Augsburgból került ide. Sok nyelvet beszélvén a görög kormánytól hajóbeli ügynöknek[55] nevezteték ki. E derék férfinak mindjárt eleinte sokat köszönhettem. Ő vala az, kinek segélyével, alighogy a partra kiléptem, rögtön foglalkozást találék. Egy hétig valék Nesser úr vendége és ezen idő alatt ő a legnagyobb szívélyességet tanusítá irántam, amellett minden kigondolható anyagi kényelemmel ellátott.

Háza a legkiválóbb elegantiával volt fölszerelve, mert ő másokat meg nem vendégelt, mint csupán a kapitányokat, kiknek hajóit ő látta el és az erre ritkán vetődő német ajkú utazókat. Nála ismerkedém meg Szyra első kereskedőivel, kik mindnyájan igen barátságosan fogadának körükben, melynek talán fő oka az volt, mivel még mindig saloniai[56] útlevelet használván, azon nemzet fiának tartatám.

De Nesser úr szíves vendégszeretetével visszaélni nem akarván, minden további marasztása dacára elhagyám házát és Panajorri Calora[57] nagyszerű bőrgyárában nyertem foglalkozást, ki előtt a Konstantinápolyban tanultam szattyán készítésével, igen fölkaptam az ugorkafára. E gyár az empó-i[58] hasonnemű gyárak legnagyobbjaival vetekszik. Mintegy száz ember keresi benne naponként kenyerét.

A város egy szép öböl körül, a sziget éjszak-keleti oldalán fekszik. Csak egy főutcája nyúlik el laposan a tengerpart körül, míg többi része a városnak, meredek hegyen, terasse-ken épült. Egyébiránt két részből áll e hely, ú. m. Hermopolis vagy a kereskedővárosból, mely mögött terül el magas cukorsüveg alakú hegyen a másik része Szyranak, mely utóbbi a r. kath. felekezetűek és a földmívelők városa.

Hermopolis egyike Hellas legvirágzóbb kikötőinek és pompás mollo által van biztosítva, melyen végig a legcélszerűbb raktárak építnék. Nevezetesebb épületei: az akkoriban épült görög székesegyház és az öblön túl egy roppant, mintegy 10.000 embert befogadó quarantaine. Szépen épült utcáin a kereskedők pompás házai, melyek közül legkitűnőbb, a legdúsabb kereskedő, Salaco[59] és az amerikai general consul palotája. Megemlítésre érdemes még a tribunal, a fegyvertár és egy r. kath. templom.

A háztetők mind laposak, és meg annyi termet képeznek. Az óvárosban, vagyis Szyrában az utcák meredekek, hogy egész tetejéig lépcsők vezetnek föl. A hegytetőn van a r. kath. püspök főegyháza és díszes lakása, közepén a hegynek a ferenciek kolostora és alantabb a Sz. János temploma. E két várost magas hegyláncolat köríté.

Azon időben, mikor ideérkezém, a sziget igen szomorú tekintetet nyújtott. A tikkasztó nyár heve által a tenyészet egészen elhaltnak látszott: zöldet nem láthatott a szem, mert e szirtfalakat március hótól októberig nem látogatja eső. De októberben, midőn az első esős napok elérkeznek, a természet egész új életet önt az elhalt szigetbe. Minden sziklát zöld pázsittal von be és mennél inkább halad az idő tél felé, annál virulóbb és gyümölcsözőbb e sziget. A hegyek jázmin – és nárciszok több fajaival vannak ellepve. Szóval az egész természet mintegy újjászületve tűnik föl. Míg nálunk a tél dühöng és zúzmara lepi a fák lombtalan ágait, azalatt itt a tenyészet leginkább működik.

Ép[p]en karácson ünnepén tevék sétát az úgynevezett narancsligetbe egy angol missionarius családjával, mellyel igen bizalmas ismeretségben valék, (megjegyzendő, hogy e szigeten szamarak képeznek fiákert) a narancsot, szőlőt és gránátalmát fájáról szaggathatók itt. Csudálatot gerjeszte bennem különösen egy emberderéknyi szőlőtő, melynek elágazásai körülbelül 100 négyzet ölnyi térséget árnyaznak be.

Gyümölcsvására szintén kitűnő Szyrának. Újév táján tömérdek hajón hordják ide a felséges ízű dinnyéket, szőlőt, mazsolát, gránátalmát, narancsot. Soha nem láttam annyi kártifiolát, mint mennyi piacán összegyűlt.

Kevés idő alatt a szerencse annyira kedvezett, hogy már-már A… kereskedő segélyével, mint önálló gyártulajdonos létezem, ha ezt két fő körülmény meg nem hiúsítja. Első az vala, miszerint az angol missionarius leánya, kivel gyöngéd viszonyom vala, szülei kényszerítése következtében máshoz ment nőül, minélfogva a szigeten tovább maradástól kedvem teljesen elmúlt.

Oly keservesen dalolám ez első szerelmi csalódásom után hazám e népdalát:

Én ültettem a diófát,

Más köti hozzá a lovát;

Én szerettem meg a szép lányt,

Más éli véle világát. (hej! huj!)[60]

Már megtevém az elutazási készületet, midőn egy más, főbb körülmény méginkább sietteté távozásomat. Ugyanis egyik jó akarómtól azon hírt vevém, hogy engem itt titkon elakarnak fogni és ugyanez úrnak köszönhetém, hogy a kormányzótól görög útlevelet nyertem. De mivel ez csupán csak Görögországra szólt, nem találhatám egészen használhatónak. Ennek folytán A… kereskedő segélyével annyira vihetém, miszerint a török konsul mint matrózt, egy Rhodusba vitorlázó golettához[61] írt be.

Fájó szívvel távozám ez előttem oly kedves emlékű szigetről. Sehol nem mosolyga Fortuna istennő úgy reám, mint itt. Jó barátim mintegy kétórányi távolra kísérének és midőn hajónk a világitótornyot megkerülé érzékeny búcsút vevék e jó emberektől és e szép szigetvilágtól, hol nekem – sasüldözöttnek, – futólag bár örömvirágok nyúlának. Ekkor írák az 1853-ik év april 12-két.

Kedvező szél ragadá tova könnyű golettánkat. A kapitány – chiosi születésű – igen derék, barátságos ember volt. Hat tagból állt a hajó összes személyzete, a kapitányt is ideértvén.

Az első nap eseménytelenül tölt el, de másnap szélvész támadván, Paros szigeténél kénytelenek valánk kikötni és a különben 3 napi utat Simibe 5 nap alatt végezők.

Utunk az Archipelagos szigetei közt vezetett. Mielőtt Simit elértük, a tenger egyszerre két magas szirt közé kezde szorulni. Én úgy vélém, Rhodus szorosához jutánk és vággyal keresék szemeim ama helyet, hol egykor a híres rhodusi koloss állt. De e csalódásom nem tarta sokáig. Alig 10–15 perc múlva a kép változék, kies tekintetű öböl tűnt szemeinkbe, melynek hátterében az anatóliai bércláncolat képezé a határt. Míg átvonulánk, isten vidám kék egénél és a két felül meredező szirtfalaknál mást nem láthatánk.

A tájkép kis idő múlva más alakot ölte. Kiérénk a ránkszakadással fenyegető szirttömeg közül és golettánk jobbra fordulva, a sziget déli részén kies kis város terült el előttünk. Ez Simi volt, kiszálltunk. Még a kapitány árucikkeit partra rakatá, addig én szemlét tarték a környék felett. Regényes tekintetet nyújt itt, különösen egy a város fölött emelkedő genuai váromladék. Azután a tenger partjáni spongyiaszedést tekintém meg.

Este felé ismét a tenger magaslatán valánk. Alig tevők azonban nehány órai utat, midőn iszonyú szélvész kezde támadni és az emelkedő hullámok borzasztóan hajták kis hajónkat az Anatóliai-hegység felé. Egész éjen által nem hunyók be szemeinket. Elszántan várók a percet, melyben sírunk megnyílik a hullámok közt és a halak végtiszteletet tartanak fölöttünk, midőn hajnal felé, mint valamely titkos kéz ihletésére oly csendes lőn a háborgó tenger, hogy a szél alig lengeté fölszínét.

A kapitány a Kis-ázsiai hegységnek tartott. Nemsokára hajónk két szirt közti szorosba futott be és kevéssel azután pompás kikötőbe érénk. Nesztelen volt e vidék, csak a tenger örök moraja zavará a különben néma csendet. Nem látánk egy élőlényt. Sajátszerű mélabús érzés szállt meg. Elbájolva csüggött e vidéken tekintetem, mely egy rég odahagyott város romjait amphitheatrumszerűleg tárá elém.

Horgonyt vetvén, a legénység részint dologhiány miatt, részint szükségből, előszedé hálóit a hajókamrából, estebédre nehány halat fogandó. Mint beszélék, az Archipelagos szigetei közül e kis öbölben evickélnek a legjobb ízű halak, nevüket már elfeledém, de annyit mondhatok, miképp ízük a Tiszában élő kecsegééhez sokban hasonlít.

Én a parton sétálgatva, a kapitánnyal szép csigákat szedegettem, de tekintetem önkénytelen ismét az elpusztult város romjain merengett.

Megkérdezém a derék kapitánytól e hely nevét.

–Ez Ascoli! – monda – egy elhagyott görög város. Ennyit elég volt tudnom, hogy gyermekkori tanulmányim a görög történelemből emlékemben fölmerüljenek.

Lehete látni a romokon ama nagy csaták pusztító nyomait, mely egy viruló város csinos épületeit, idomtalan kőhalmazzá alakítá. Megközelítők a romokat. Semmi nesz nem hallatszék itt, csak egy-egy lepattanó visszhang hangzék koronként. A kikötőnek két bemeneti oldalán, két egykor hatalmas vár kormos falai dacoltak még az idő fogaival. E két vár összeköttetésben van a város romjaival.

Innen az elhagyott temetőbe nézénk el. A töredezett síremlékeket a salvia és jázmin vad bokrai fedék, és piros virágú nerion emelkedék szerteszét a sírhalmok között. Az elvadult természet itt buján árasztá el tenyésztő kezének adományit. Övig érő fűben gázolánk mindenütt. Oly bús érzés vonult át lelkemen, midőn a temetőt és a romokat elhagyók!

A völgy alján széles négyszögű cisternára akadtunk, mely felséges ivóvízzel szolgál. Itt láthatánk csak nyomokat, a pásztorok nyomait, kik messziről elvetődnek néha a hűs forrás vizéhez. Még egy hosszú tekintetet veték a mulandóság e bús jelképére, melyen a feledtség és elhagyottság sötét árnya leng, és hajónkhoz visszamenénk. A nap utófényét veté már a sötétülő város omladékaira, midőn a vacsorát készítő legénységhez érkezénk.