Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Margaret Hungerford

A KIS MAKRANCOS

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-665-2 EPUB

ISBN 978-963-474-666-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

a mű eredeti címe:
A Troublesome Girl

Első kiadás: 1889

a borító Rogelio de Egusquiza (1845 – 1915) A bál vége
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Az énekesnő utolsó bájos hangja is elhalt a levegőben, finom, úri társaságba illő taps következik reá s azután bizonyos jólétnek az érzése terjed el a zsúfolt szalonban: annak a tudata, hogy a most következő öt perc alatt ki-ki a saját hangját hallathatja s kedve szerint csacsoghat a barátai és barátnői jó és rossz tulajdonairól.

A londoni társaskörök »season«-ja olyan közel van már a véghez, hogy a Lady Swansdown vendégei úgy tekintik ezt az estét, mint az utolsót, melyet a városban töltenek s már a holnapról álmodoznak, mikor szerte fognak szállni, itt hagyva ködöt, füstöt, városi ismerősöket s menedéket keresve a faluzás csöndes hűsében.

Az óhajtva várt öt perc máris véget ért s most, hogy Lady Swansdown a teremnek egyik szöglete felé tart, hol egy csapat fiatal ember sűrű tömeggé verődött össze, mindenki várakozással tekint utána.

A tömeg szétnyílik, amint a háziasszony közeledik, ki most ráteszi a kezét egy leányka vállára, aki a sokaság mélyében az imént valósággal elvolt veszve.

- Önön a sor, édesem. Játszani fog ugyebár? Mindenki olyan kíváncsi - az érdeklődés a tetőpontra hágott. Jöjjön édesem, jöjjön.

Idegesen unszolja, mintha félne kissé attól, hogy a leány szeszélye az utolsó pillanatban ellenszegül. De emez, bár szóval nem, nyugodt mosollyal felel, félrehárítja az aranyifjúság tömegét, mely útját állta, s kilép a körből - hegedűvel a kezében.

Nyugodtan, a félénkségnek csaknem minden nyoma nélkül megy arra a helyre, melyet számára elkészítettek - a sok lámpaláng és a sok szem kápráztató tüzébe. Pedig van benne félénkség és szíve kínos hevességgel dobog, amint álla alá veszi a hegedűt és lassan fölemeli a vonót.

Olyan kicsi, vékony jószág! Ámbra-színű indiai selyem-ruha simul a testéhez, kereken kivágott nyakkal, mint a kis leányoké és puha, dudoros rövid ujjakkal, melyek födetlenül hagyják a fehér karokat - e karokat, melyeken nincs semmi ékszer, csak egy karika sem, aminthogy nincs gyűrű az ujjain. De a tökéletes karokon, csuklókon és kezeken fölösleges is volna minden ékesség.

Sajátosan egyéni mozdulattal lebbenve kissé előre, mintegy szárnyas lényekre emlékeztetve, végre megáll, keményen, ámbra-színű szatén-cipőjének az orrát kidugva a ruhája alól. Fényes fekete szeme sugárzik, gyenge pír mutatkozik az arcán s fehér homloka fölött kissé előre hullik a göndör haj. Rövidre van vágva ez a szép haj és hullámos tömegben borítja fejét. Az egész arc eleven, szenvedélyes és nem minden hevesség nélkül való. Fényes szemével és nyírott hajával ez a szép, félig-meddig ijedt gyermek inkább fiúnak, semmint leánynak látszik, amint ott áll, hegedűjét dobogó keblére szorítva.

Most megnyilatkozik zenéjének varázsa, megszólal, zeng, átjárja a termet, megkapva a hozzáértőket s elnémítva még a közönyösöket is. Milyen erő! Milyen tehetség! Amint játszik, az eleinte érzett, de magába fojtott idegesség egészen eltűnik; nem a leányka áll most már ott, hanem a művésznő. Bájos ajkán átszellemült mosoly jelenik meg, melyről magának sincs tudomása. E pillanatban olyan életet él, mely fölötte van mindannak, amit az anyagi lét adhat.

A gyönyörűen formált kéz és kar csakúgy fénylik a ruha halvány színe mellett. Olykor hátra veti homlokáról a göndör fürtöket, mintha bosszantanák, de olyan tűzzel, olyan szenvedéllyel játszik tovább, melyet csak azok ismernek, akikben megvan az isteni szikra. Wagnert játszik és oly bensőséggel szól mestere helyett, hogy diadalában csaknem részesévé teszi őt is.

Mikor az utolsó lágy vonást is megtette, lebocsátotta karjait, egyik kezében a hegedű, másikban a vonó s csak alig fogadva a viharos tapsot, amely üdvözli, elfordul s betér egy szomszédos szobába.

Unokabátyját találja ott, aki várja.

- Igazi diadal, szól Dalrymple ezredes, megfogva a leány kezét s székhez vezetve őt.

A leány sokkal kimerültebb, a sikertől sokkal kábultabb még, semhogy mindjárt szólhatna. De ha az ajka néma is, a szeme beszédes.

Azokban a nagy, sötét, borongós szemekben, melyekkel rátekint, bizalmatlanság és harag, határozott barátságtalanság van kifejezve. Dalrymple mindezt kiolvassa belőle s olyan tekintettel viszonozza, mely, ha híján is van a barátságtalanságnak és a többinek, de félreérthetetlenül gunyoros.

Most is fogja még a kezét, sőt mintegy dacolva vele, meg is szorítja melegen.

A leány rögtön haragosan kapja el a kezét.

- Igazán el voltam ragadtatva, - szólt ismét Dalrymple, nem ügyelve a haragra. - Bármilyen zavaró lehetett is az a sok szem, ön mégis olyan sikert tudott elérni, mely ez idő szerint páratlan. Még magam is...

- Eh! - vág szavába a leány, komoran elsötétült arccal, - azt hiszi, együgyű vagyok? Bókot annak, a kit megillet. Ez megjárja. De hogy ön bókoljon? Köszönöm, nem kérek belőle! Nem ismerem-e önt?

- Kellene legalább, felel Dalrymple szelíden.

- Óh, ismerem is. Én tudom, hogy ön megvetéssel tekint arra a nőre, aki ki tud állni egy társaság elé, ha zártkörű is és nyilvánosan csodáltatja magát... már tudniillik a tehetségét, tette hozzá sietve. - Kérem, mondja meg egyszer az igazat. Vallja meg, hogy merésznek, illetlennek, hiúnak s isten tudja még, minek tart.

- Ön olyan nagyon kívánja, hogy ezt valljam, hogy igazán nem szeretnék ellentmondani, feleli a fiatal ember hidegen. - De minthogy másrészt azt is akarja, hogy igazat mondjak, habár csak egyszer életemben is, kénytelen vagyok kijelenteni, hogy föltevése alaptalan. Én mind e mai napig sem merésznek, sem illetlennek, sem hiúnak nem tartottam önt.

- Ezt mondja a szája, de a szeme mást mond, viszonozta a leány, durcás, de kedves vállvonással.

- Bűnös tehát szemem, ki kell szakítanom? - viszonozta Dalrymple gúnyos tekintettel. - Miért mondanék mást, mint amit gondolok? Legyen okos, kis húgocskám. Annyira félek én öntől, hogy hazugságra kell vetemednem?

- Fáradt vagyok, felel a »kis húgocska« állát fölvetve s a szabadulás vágyával pillantva át a fiatal ember vállán. - Haza szeretnék menni, ha nagypapa... Ah, Dicky maga az?

Arca egyszerre sugárzóvá lesz s áttéve a vonót másik kis kezébe, melybe a hegedű is alig fér már, felszabadult kicsiny ujjait oda nyújtja az érkezőnek.

Közepes termetű, határozottan rút, bár nyájas arcú fiatal ember ez.

- Elevenen eltemetve! A tehetség háttérbe vonultan! kezdi ragyogóan vidám arccal. - Azért vagyok kiküldve, hogy kiragadjam önt a homályból. Lady Swansdown az mondta, hogy itt fogom találni, de mivel tudja, hogy Dalrymple van vele...

A fiatal ember egyszerre elnémult a leány fagyos tekintetétől.

- Kérem, csak folytassa, szólt rideg hangon. - Noel és én igen kíváncsiak vagyunk e sokat ígérő mondat befejezésére. Miért gondolja Lady Swansdown azt, hogy mivel Noel van mellettem, tehát...

Most ő hagyja félben a mondatot s haragtól kipirult arccal fordul Dalrymple-hez, mintha alig tudná, hogyan folytassa.

- Rébusz ez! Soh’se tudtam megfejteni egyet sem. Mondjon le róla, szól emez komolyan, de folyvást azzal a gunyorossággal, mely a leányt mérgesíti.

- Ez nem rébusz, hanem szemtelenség! felelt nagy határozottsággal a leány.

Azzal visszafordul Dickyhez, ki becsületes nevére Mr. Sylvester s bátyja az ő legkedvesebb barátnéjának. Karjába ölti a kezét.

- Szeretnék egy kis pezsgőt inni, meg nagypapához menni, szól a fiatalemberhez s kissé élénk nyomással nógatja előre a teremben levő sokaság felé.

- Elég lesz a nagyapa maga is - kitűnő hűsítő! Jegyzi meg a háta mögött Dalrymple nyugodtan.

A leány meghallja s nem tudva lemondani a harci élvezetről, visszafordul.

- Szükségem is van frissítőre... hiszen öt perce már, hogy együtt vagyok önnel!

- Ugyan kérem, jöjjön már. Sohase láttam ilyen veszekedős leányt! - szól Dicky, megrántva kissé a leány kezét.

- Csak Noel mellett vagyok ilyen, felel a leány, bájos fejét még egyszer hátra fordítva s azután kivezetteti magát a szalonba.

Dalrymple egyedül maradva, ismét elmosolyodik! De ezúttal kissé keserűen.

II.

Mikor az est bájos kis hősnője az utolsó vonóhúzást tette a hegedűjén s a megérdemelt taps zajában gyorsan félrevonult, egy szálas, termetes férfi, ki visszafojtott lélegzettel hallgatta játékát, odafordul a mellette állóhoz.

- Hegedű-művésznő? kérdi kissé meglepetten.

- Oh, dehogy! felelt Sir John Amory nevetve. - Igaz, hogy művészien játszik s így a kérdés nem meglepő. De nem életpályája a művészet.

- Csodásan játszik! Tehát csakugyan nem ez a foglalkozása?

Hangjából megkönnyebbülést lehet kiérezni. Hogy egy ilyen «hegedűművésznő» ő előtte ismeretlen lehetett, ez nagyon is bántotta volna.

- Egyszerűen csak műkedvelő. Csak nem akarja ezzel azt mondani, hogy még nem hallotta játszani? Kedves Barbour, ez öntől nagy mulasztás. Őt nem ismerni annyi, mintha önmaga is ismeretlen volna. Ugyan az isten szerelméért, hol járt, hogy ezt a leányt az egész szezonban egyik vagy másik társaságban nem látta?

- Nem szeretem a tolongásokat s nem igen járok estélyekre, felelt Barbour mentegetőzve. - S úgy látszik, a kisasszony mindig megmarad a maga szigorú társadalmi körében. Ki ez a leány? Nehéz elhinni, hogy csupán közönséges értelemben vett »dilettáns.»

- Ez sértő föltevés is volna reá nézve a szó megszokott értelmében. Eleanor Fairfax kisasszony, az öreg Lord Carbyne unokája és roppant vagyonának leendő örököse.

- Örökösnő és muzsikus! sóhajt föl Barbour.

- Értem önt. Úgy van: jelentékeny személyiség magában véve, bámulatos tehetség nélkül is.

- Milyen együgyű is a világrend! szól a vaskos ember, haragosan rázva meg sörényét. - Vagyonossá tudnám tenni ezt a leányt s íme, már az én segítségem nélkül is dúsgazdag. Ez valóban igazságtalanság.

- Eh, ön sohasem tud másra gondolni, mint a világot jelentő deszkákra. Ön azoktól a szegény gazdagoktól elsajnálja az élet minden kellemetességét. Kérem, szálljon alá néhány pillanatra a mi szerény színvonalunkra és ismerje el, hogy a tehetség olykor magánembernek is hasznára lehet, habár az illető nem abból él is.

- Már leszálltam, válaszolta Barbour tréfásan, - de lehetetlen arra nem gondolnom, hogy ilyen művészi tehetség mily véghetetlenül nagyobb hasznára lenne valami szegény ördögnek, mint neki.

A beszélő szavaiban, bár tréfásan vannak mondva, van bizonyos őszinteség. Barbour számos éven át kitűnő színész volt, mígnem a körülmények arra kényszerítették, hogy a színpadot odahagyja s most a főváros egyik legnépszerűbb színházának a bérlője, nagy tekintély a művészvilágban és keresett ember London úri köreiben.

Amory, körülbelül harminc éves fiatal ember, elneveti magát.

- Ön nyilván irigyli Miss Fairfaxtól az isteni szikrát, jegyzi meg. - De nehogy ezt meg is mondja neki. Sohasem bocsátana meg önnek. A Fairfax-vér híres a hevességéről és Eleanor, amint hallom, sokat örökölt belőle.

- Nem irigylek tőle semmit, - viszonozza Barbour, - csupán igy okoskodom: »Íme, mily fényes megélhetés lehetne ez bárkinek is és olyan leánykának van birtokában, akinek semmi szüksége reá: gazdag leány s hozzá még szép is. Ez bizony sok egynek.

- Ha így fogja fel, csakugyan igazságtalanságnak látszik a dolog.

- Szörnyűség! Valóságos Paganini - szoknyában és mind csak semmiért.

- Ez már nem áll. Miss Fairfax a tehetségében találja életének legfőbb gyönyörét...

- Bátran mondhatja barátom: a művészetében.

- S egyúttal csillapítólag hat vele annak a rettenetes, pogány nagyapjának az idegeire is. Az öreg úr házsártossága közmondásos és csakis Miss Fairfax meg a hegedűje képes néha arra, hogy őt észre térítse.

- Erőnek erejével fiúvá akarjuk tenni azt a leányt! nevet Barbour. - Előbb én megteszem Paganininek, most pedig Dávidnak tünteti föl, amint Saulnak hárfázik.

- Az unokatestvére, Miss Sylvester - ismeri? - szerfölött csodálja és szereti őt.

Úgy látszik, a sir John Amory véleménye szerint nagy dolog az, ha Miss Sylvester valakit csodál és szeret.

- Miss Sylvester, az unokahúga? Ah, hiszen akkor másik unokatestvére is van! kiált föl Barbour, mint akinek csak most jutnak eszébe a körülmények. - Dalrymple ezredes.

- Ismeri?

- Nagyon jól. Jegyese, ugyebár?

- Az nem egészen bizonyos. Ha egyáltalában van köztük valami viszony, az még csak a kezdetén lehet. Hanem a világ komolyan beszél róla. Az öreg Lord Carbyne óhajtja ezt a házasságot s mivel nagyon makacs vén ember és a leány teljesen tőle függ, valószínűleg meg is lesz.