Az eredeti mű címe:

Uli Hesse

Bayern

Creating a Global Superclub

Yellow Jersey Press, London, 2016

Fordította: Mokány Lajos

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés, tipográfia: Malum Stúdió

Copyright © Uli Hesse 2016

Hungarian translation © Mokány Lajos, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-604-0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

TARTALOM

BEVEZETÉS

PROLÓGUS

1. LOVAGOK ÉS RENEGÁTOK

2. AZ EMBER, AKI FELTALÁLTA A BAYERNT

3. KIZÁRVA A BUNDESLIGÁBÓL

4. AZ ARANYGENERÁCIÓ

5. BEATLES VAGY STONES?

6. CSILLOGÁS A VILLANYFÉNYBEN

7. MIA SAN MIA

8. EGY EGYSZERŰ FUTBALLKLUB

9. NEHÉZ LEHÚZNI A BŐRNADRÁGOT

10. A MÁZLISTA BAYERN

11. AZ ÁLOMCSAPAT

12. HOLLYWOOD ARANYKORA

13. (ÚJJÁ)ÉPÍTÉS

14. A TRIPLÁZÁS

EPILÓGUS

ILLUSZTRÁCIÓJEGYZÉK

Képek

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

„Van, aki nagynak születik; van, aki naggyá teszi magát; és van, akinek tálcán kínálják a nagyságot.”

SHAKESPEARE: VÍZKERESZT, VAGY AMIT AKARTOK

BEVEZETÉS

Az érte kapott pénz nem mindig jó, a munkaórák olykor túl hosszúra nyúlnak, de még mindig a világ legjobb dolga a futballról írni. Kivéve, ha éppen egy súlyosan sérült játékossal kell beszélned...

Ezek a játékosok általában nyűgösek, esetenként még modortalanok is. Utálják, hogy nem játszhatnak. Attól félnek, hogy elveszítik a helyüket a csapatban. Emellett rendkívüli módon untatják őket a fizioterapeutákkal eltöltött hosszú órák. Hiányzik nekik az öltöző hangulata. Éppen olyan ingerlékenyek, mint amennyire mi azok lennénk, ha minden egyes percben a javulás apró jeleit kutatnánk magunkon.

Szóval fel voltam készülve a legrosszabbra, amikor kinyílt az ajtó és egy olyan labdarúgó lépett be rajta, aki bokatörés miatt már több mint három hónapja harcképtelen volt. Felesleges volt izgulnom. Philipp Lahm széles mosollyal nyújtotta felém a kezét, amikor bemutatkoztunk egymásnak.

A Bayern 2013-ban Bajnokok Ligáját nyert csapatának kapitánya (aki mellesleg a 2014-es német világbajnok együttesben is a karszalagot viselte) olyan jókedvű volt, hogy el is felejtettük, hogy igazából a futballról terveztünk beszélgetni. Ehelyett eleinte a legújabb hobbijáról, a golfról csevegtünk, majd azt kérdeztem tőle, igaz-e, hogy van otthon egy saját snookerasztala. Megerősítette, hogy van, majd heves vitába kezdtünk, hogy vajon a snooker vagy a nyolcas biliárd az érdekesebb műfaj.

Aztán beugrott valami.

„Ó” – mondtam. „Majdnem elfelejtettem átadni Franz Roth jókívánságait.” A Bayern az évtizedek során rengeteg sztárjátékost vonultatott fel, mégis meglepően sokszor fordult elő, hogy egy szürke eminenciás a klub történetének legfontosabb pillanataiban megmentővé, hőssé lépett elő. Franz Roth is ilyen volt. Ő azzal a nem kis dologgal büszkélkedhet, hogy a Bayern három nemzetközi kupadöntőjében is győzelmet érő gólt szerzett (1967, 1975, 1976).

Lahm arca ezen a ponton teljesen felvillanyozódott. „Köszönöm szépen! Hogy megy a sora?” – kérdezett vissza udvariasan.

Lahm öt évvel azután született, hogy Roth elhagyta a Bayernt és Ausztriába igazolt levezetni. Így megkérdeztem tőle, hogy mennyire ismeri Rothot. Azt felelte, hogy nem fűzi őket szoros viszony egymáshoz, de azért ismerik egymást és tisztában vannak mindketten azzal, hogy mit ért el a másik. Aztán hozzátette: „Ez a világ egyik legnagyobb és legsikeresebb klubja, ezzel együtt viszont az egész olyan, mint egy nagy család. Ez az igazán jó dolog a Bayernben.”

Az iménti megállapítást nagyon gyakran hallani olyan játékosok szájából, akik valaha szerepeltek a klubnál, olyan edzőktől, akik dolgoztak ott, de egyéb egykori alkalmazottaktól is. És mindez tökéletesen fedi is a valóságot. Ha eltöltesz némi időt a Bayern klubházában, Giesingben – München egyik egyszerű és legkevésbé sem híres kerületében, ahol a gárda 1948 óta edz, és amely 1971 óta a főhadiszállásnak is otthont ad –, elég jó eséllyel belefutsz valamelyik egykori kiválóságba.

Karl-Heinz Rummenigge (elnök), Uli Hoeness (a 2014-es adócsalási botrányáig elnök) és Franz Beckenbauer (tiszteletbeli elnök) az közülük, akikről a legtöbbet lehet hallani. Talán még Paul Breitnerbe vagy a korábbi kéttüdejű középpályásba, Wolfgang Dremmlerbe is bele lehet futni – mindketten a játékosmegfigyelők hálózatát erősítik.

Az egykori kapus, Walter Junghans a tartalékcsapat edzői stábjában dolgozik. Gerd Müller is a kollégája volt, amíg sajnálatos módon 2014 végén el nem veszítette a harcot az Alzheimer-kór ellen. Egy másik egykori hálóőr, Raimond Aumann már régóta a szurkolói hálózatokat koordinálja. Amikor Hans Pfügler – ő 1982-ben és 1987-ben is nemzetközi kupadöntőt vívott a csapattal – 1992-ben, 32 évesen felhagyott a profi futballal, még öt évet lehúzott a tartalékoknál (ez gyakorlatilag az U23-as csapatot jelenti), hogy átadjon tudásából valamit a jövő nagy tehetségeinek. Ő jelenleg a merchandisingosztályon tevékenykedik.

A családi kötelékek a volt játékosok gyermekeire is kiterjednek. Max Breitner, Paul fia a sajtóosztályon dolgozik, míg Uli Hoeness lánya, Sabine a klub sokat ünnepelt múzeumában. Franz Beckenbauer bátyja, Walter vezeti azt a reklámügynökséget, amely a klub hivatalos újságjának a kiadását végzi, a Császár fia, Stephan pedig a tartalékoknál futballozott, majd edzőként az utánpótlásnál is megfordult, mígnem egy végzetes betegségben 2015-ben az életét veszítette.

A családias, otthonos Bayern München tehát igenis létezik. Nem csak egy üres frázis az egész. Létezik egy mélyen gyökerező közhely Németországban, amely szerint a Bayern München szurkolói csak a sikereket keresik és inkább fogyasztók, mintsem szurkolók. De amikor először töltöttem el hosszabb időt a klubnál egy, a FourFourTwo számára írt címlapsztori kedvéért, Uli Hoeness a következőket mondta nekünk: „Sok olyan klub van, amelynek nincsen filozófiája, csak olyan befektetők vezérlik, akik sikereket akarnak. Ezeken a helyeken a csúcsra vezető út közben elhanyagolják az embereket, a szurkolókat. A Bayern számára viszont kulcsfontosságúak a hívek. Azok, akik mindezt lehetetlennek tartják, mindig megdöbbennek ezen, de a szurkolóinknak, a rajongóinknak a Bayern többet jelent egy klubnál. Az otthont. A második családot.” Az arca és a hangja semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy komolyan gondolta, amit mondott.

De természetesen nem ez a barátságos, nyitott miliő a Bayern München egyetlen arca. Van egy másik klub is. Egy olyan, amely feldühíti az embereket. Felesleges lenne vitatkozni azon, hogy az utálat, amely Németország-szerte követi a csapatot az idegenbeli mérkőzéseken a csapat kiemelt státuszából adódik. A Bayern 26 alkalommal nyerte meg a bajnokságot. Az örökrangsor második helyén álló Nürnberg és Borussia Dortmund mindössze nyolcnál jár. A Bayern 18-szor végzett az élen a Német Kupában. A második Werder Bremen hatszor. A 70-es évek vége óta, amikor a Borussia Mönchengladbach hanyatlani kezdett, a Bayernnek nem volt igazán komoly riválisa odahaza. Csak olyan csapatok akadtak, amelyek rövid időre képesek voltak versenyre kelni a bajorokkal, aztán kifulladtak. Kétségtelen, hogy ez a helyzet rengeteg embert idegesít.

Az ellenszenv viszont ennél sokkal régebbre vezethető vissza, A Bayern már jóval azelőtt megosztotta az embereket, hogy egyeduralkodóvá lépett volna elő. Már 1968-ban, amikor a klub még egyetlen bajnoki címet sem nyert, megtámadta Sepp Maiert egy drukker egy Hannover elleni idegenbeli mérkőzés után. „Megöllek, te bayernes disznó” – üvöltötte a szurkoló, miközben esernyőjét felemelve támadt a kapusra. Maier megvédte magát, egy jól irányzott ütéssel leterítette. Egy olyan országban, ahol a futballban erősen érződik a regionális tagozódás, ahol mindössze öt évvel korábban jött létre az országos bajnokság, elég szokatlannak számított, hogy egy csapatot 400 km utazás után megtámadjanak.

A klubot övező nyilvános vita sem új keletű. Miközben ezen a könyvön dolgoztam, a Kicker sportmagazin rengeteg régi kiadását néztem át – az újság valóságos bibliának számít a német labdarúgásban. Elképesztően gyakran találkoztam heves csatározásokkal a hívek és az ellentábor tagjai között az olvasói levelek rovatban. Még jóval azelőtt, hogy a Bayern elkezdte volna uralni a német labdarúgást.

Amikor kinyitottam az 1974. május 20-i lapszámot, legalább egy vagy két olyan levélre számítottam, amely magasztalja a csapatot, miután az néhány nappal korábban első német csapatként európai kupagyőztes lett. Ehelyett három olyat találtam – mindet Bajorországból küldték –, amelyben a szerző arra panaszkodik, hogy az eseményektől függetlenül hogy szapulják állandóan az emberek az együttest. Egy passaui lakos, Eduard Weiler úr a következőket írta: „Vannak olyanok, akik minden apróságba belekapaszkodnak, hogy sportszerűtlennek, beképzeltnek, gonosznak állítsák be a csapatot.”

Szerintem ez kiválóan bizonyítja, hogy teljesen igaz az a régi német futballközhely, amely szerint vagy szereti valaki a Bayernt, vagy gyűlöli, középút egyszerűen nem létezik. Vagyis ez azért nem teljesen igaz, mert létezik egy ember az országban, aki legalább megpróbált középre helyezkedni a kérdésben. Magamról beszélek és azért van ez így, mert így lehet a leghitelesebben visszaadni egy történetet. És mivel ez az egész sztori sarkalatos pontja, mindent megtettem, hogy se ne szeressen, se ne utáljam a klubot.

PROLÓGUS

Inkább sétált. Részben azért, mert a futásban nem volt egy istenáldotta tehetség. Nem volt gyors, nem volt elég agilis, és még robbanékonynak sem nevezném. A mozgását pedig elegánsnak semmiképpen. Néhány ember egyenesen cikinek tartotta, ahogyan futott.

Ugyanakkor nem ez volt a legfőbb oka annak, hogy sétálgatott. Ez egy olyan játék, amelyben újra és újra futni kell akkor is, ha az ember se nem gyors, se nem agilis. Az pedig egyáltalán nem érdekelte, hogyan fest futás közben. A csapat más tagjaival egyetemben a hiúság legkisebb csírája nélkül született.

Annak, hogy úgy viselkedett a pályán, mint az az ember, aki véletlenül rossz sarkon fordult be és hirtelen egy sötét sikátorban találta magát, az volt az oka, hogy tíz méterre behatolt az ellenfél térfelére. Néhány évvel később egyesek azt állították, hogy a klubnál létezett egy szabály, amelynek értelmében nem léphette át a felezővonalat. Ez természetesen hülyeség. Hét gólt szerzett abban az idényben, ezt pedig nehéz lenne úgy megtenni, hogy valaki csak a saját térfelén tanyázik.

Szóval ilyen szabály nem volt, de egy iránymutatás azért létezett. Ennek értelmében neki kellett biztosítani, ha a söprögető előrement. Ez a centerhalf pedig állandóan előrefelé játszott.

Megértette, miért kell ezt megtennie. Amellett, hogy a futásával akadtak gondok, a cselezéshez sem nagyon értett és a passzolással is akadtak gondjai. A rúgótechnikája nem volt rossz, de azért kiemelkedő sem. És bár jobban bánt a labdával, mint ahogyan azt tartották róla, kimagasló technikai tudásról nem beszélhettünk az esetében.

De akkor mégis mi volt az erőssége? Miért volt kihagyhatatlan egy olyan csapatból, amely legjobb napjaiban minimum a kontinens második legjobb együttese volt?

Talán azért, mert megértette és tisztességesen követte az utasításokat. Ez nem mindenkire volt igaz a társak közül. Volt egy olyan zseni az együttesben – az a bizonyos söprögető –, aki azt csinált, amit akart (a pályán sőt néha azon kívül is), senkinek nem tartozott magyarázattal. Akadt egy hihetetlenül képzett szélső, aki olyan gyors volt, hogy néha teljesen kikapcsolt és nem foglalkozott azzal, mi történik mögötte. A balbekk annyira élvezte az ellentmondásos megítélését, hogy néha olyan dolgokat mondott, amiket ő maga sem gondolt komolyan – csak azért, hogy ezzel is bizonyítsa, mennyire különleges. Aztán ott volt még minden idők legjobb csatára is, természetesen. Őt az tette igazán naggyá, hogy nem lehetett tudni, éppen hol fog felbukkanni – azon kívül, hogy pont a megfelelő helyen teszi ezt meg. Még a kapus is teljesen kiszámíthatatlan volt: jobb napokon varázsló, a rosszabbakon elmebeteg.

„Hősünk” tehát azért volt tagja a csapatnak, mert nem olyan volt, mint a többiek. Megbízható volt, tudta, hol a helye és mit kell tennie. Nem csoda, hogy a többiek közül sokan eléggé meggazdagodtak, minden képzeletet felülmúlóan híressé, elismertté váltak, miközben ő minden reggel hatkor kinyitja a boltját, ahol újságokat és irodaszereket árusít.

Bal válla fölött a söprögetőre nézett. Ahogy általában, úgy ismét nála volt a labda. Bár már nem sok volt hátra a meccsből, a középhátvédet nem lehetett megállítani. Mint mindig, elegánsan, nyugodtan, pontosan passzolt. De azért két furcsaság akadt. Először is söprögetőnk most oldalra passzolta a labdát. Ha a társak közül valaki erre vetemedett, ő általában hevesen méltatlankodott, mondván a kapu nem oldalt van, hanem a pálya másik végén. Az oldalpassz arra utalt, hogy kétórányi játék után még ő is kifogyott az ötletekből.

A passz második furcsasága pedig az volt, hogy a sztár éppen őt hozta játékba. Általában ez fordítva történt addig. Ki tudja, talán a csillag is meglepődött, hogy feltűnt mellette, így talán önkénytelen reflex volt az egész.

Jobbal átvette a labdát, meglepően szűken, aztán elindult előre. Nagyjából 30 méterre a kaputól felnézett. Volt még előtte hely, talán azért, mert az ellenfél is tisztában volt azzal, hogy ritkán lépi át a félpályát. Éppen ezért nem is tudták eldönteni, megtámadják-e vagy nem. Ekkor észrevette minden idők legjobb csatárát, aki jobb kezét felemelve kérte a labdát a tizenhatoson belül.

Átfutott az agyán, hogy mennyi idő lehet még hátra. Felnézett a stadion kijelzőjére, de az csak a pontos időt mutatta, nem pedig a mérkőzésből elteltet. Úgy vélte, hogy már csak néhány másodpercük lehet. Egy-két szempillantás, és ez a szörnyű mérkőzés végre véget ér – gondolta. Tulajdonképpen még majdnem hálás is volt ezért a sorsnak. Az ellenfél középcsatára olyan ügyes, gyors gyerek volt, aki gyakran hülyét csinált belőle. Ő pedig nem volt éppen élete formájában. Igazság szerint ez volt az egyik legrosszabb meccse az idényben.

Aztán hirtelen átfutott egy gondolat az agyán. A bíró addig biztosan nem fogja lefújni a meccset, amíg előrefelé megy, folytatja a támadást. De mi lenne, ha megállna? Mi lenne, ha passzolna? Ezek mind jó alkalmat kínálnának a sporinak, hogy hármat fújjon a sípjába. Lenézett, és még egyet tolt jobbal a labdán. Már nem sétált, és nem is botladozott. Futott. Máig megmagyarázhatatlan okból (ő sem tudja) fordított egyet az erős, izmos felsőtestén, a jobb lábát pedig erőteljesen hátralendítette, mintha éppen izomból kapura akarna lőni.

Ekkor halálsikolyokat hallott. Minden idők legnagyobb csatára teli torokból üvöltött. Könyörgött neki, nehogy lőni merjen, nehogy távolról megpróbálja, nehogy nekiindítsa a labdát az előtte álló láberdőnek, pláne most, életük legnagyobb mérkőzésén. De csak a másodperc törtrészéig hezitált, aztán fittyet hányt az utasításokra, a szabályokra, a sikolyokra és annyi erőt tett a lövésbe, amennyit csak bírt.

Furcsa hangot, egyfajta puffanást hallott. Aztán azt vette észre, hogy a söprögető rohan felé és a karjaiba ugrik. Fura, gondolhatta, hiszen erre még soha nem volt példa. Később azt mondta, elsőre nem is tudatosult benne, mi történt, mit tett.

Nem is tudhatta. Senki, még a legnagyobb zseni sem lehetett tisztában azzal, hogy ő, vagyis az erre legvalószínűtlenebbnek gondolt személy éppen létrehozott egy globális szuperklubot.

1. LOVAGOK ÉS RENEGÁTOK

Mindössze nyolc hete kezdődött el a huszadik század, amikor tizenegy fiatalember kilépett egy lakóházból München központjában egy szűk sétányra. Ahogy sok más utcát ebben az öreg városrészben, ezt is egy ősi foglalkozásról nevezték el. A németek Schäfflergassénak hívták, ami arról árulkodott, hogy valaha kádárok dolgoztak arrafelé.

Azt nem lehet tudni, hogy az urak vajon balra vagy jobbra fordultak-e. De kezdett későre járni azon a februári napon, az idő is egyre hidegebb lett, nem volt vesztegetni való idejük, úgyhogy kiindulhatunk abból, hogy a legrövidebb utat választották céljuk felé. Ez esetben balra fordultak, majd néhány lépéssel később ismét balra.

Visszagondolva stílusos volt, hogy éppen tizenegyen vonultak el a Feldherrnhalle, majd I. Miksa bajor király lovas szobra mellett, hogy megalapítsák az FC Bayern Münchent. Azt is mondják, hogy az is teljesen tipikus, hogy mindannyian a középosztályból vagy tehetős családokból származtak... és hogy egyikük sem volt müncheni, egyikük se volt bajor.

Persze, bizonyos értelemben ez így önmagában inkább csak tipikus lett volna – a megállapítás ugyanis nem állja meg a helyét. Otto Naegele, a maga húsz évével a megjelentek legfiatalabbja, helyi fiú volt. Ugyanez igaz a 24 éves Arthur Ringlerre, valamint a Wamsler testvérekre, Fritzre és Karlra. A 28 esztendős Franz John egy egyszerű postai alkalmazott fia volt, maga pedig fényképészként dolgozott.

Az viszont igaz, hogy az a tizenegy ember, aki együtt menetelt ezen a sötét, hideg napon, 1900. február 27-én, hogy futballklubot alapítson, szokatlanul színes összetétellel bírt. Ketten közülük, Kuno Friedrich és Wilhelm Focke egészen Brémából érkeztek, a nagyjából 650 kilométerre, északon fekvő városból. A barátai azzal viccelődtek Focke kapcsán, hogy több tehetség és érdeklődés szorult belé, mint Da Vincibe. Többek között festőnek, szobrásznak, költőnek és feltalálónak is mondhatta magát, később pedig a német repülés úttörői között tartották számon. Megkockáztathatjuk, hogy elég jól kijött Naegelével, aki a Művészeti Akadémián tanult, később pedig ünnepelt grafikus tervező lett belőle.

Egészen hihetetlen, de az alapító atyák között egy még náluk is híresebb művész is akadt – bár ő ezen a februári estén nem volt jelen. Néhány héttel korábban, 1900 januárjában összesen 17-en írták alá azt a nyilatkozatot, amelyben kinyilvánították a szándékukat azt illetően, hogy csatlakoznak az új klubhoz, amennyiben annak létrejöttét különböző tényezők szükségessé teszik. Egyikük Benno Elkan volt, egy 22 éves dortmundi szobrászművész, aki ma leginkább arról híres, hogy ő készítette a Kneszet menóráját, azt a hatalmas bronz gyertyatartót, amelyet Jeruzsálemben, az izraeli parlament épülete előtt láthatunk. Másik jelentős műve egyébként az az életnagyságú kakas, amely a White Hart Lane-en áll.

Az alábbi dokumentumok létezése ékes bizonyítéka annak, hogy az FC Bayern Münchent nem egy hirtelen ötlet által vezérelve alapították meg. Franz John – a csoport legidősebbje, aki valamifajta vezérszerepet is betöltött – és társai egy ideje valószínűleg már tökéletesen tisztában voltak vele, hogy drasztikus lépésre lesz szükségük, ha életben akarják tartani azt a szenvedélyt, amely összekötötte őket: a futball szeretetét.

Talán kissé furán hangozhat, hogy ezek a tanult, kreatív, liberális, kozmopolita és elég szofisztikált fiatal férfiak egy olyan egyszerű, kemény játékért őrültek meg, amely elsősorban a munkásosztály sajátjának számított. Akkoriban viszont, a 19. század végének Németországában elég más világ uralkodott. Miközben a labdarúgás már túl volt az első aranykorán Angliában, ahol az emberek már fizettek azért, hogy hivatásos csapatok összecsapásait láthassák, a német sport elsősorban még egyenlő volt a „Turnen” kifejezéssel.

Ezt általában tornának, gimnasztikának fordítják, de azért ez nem teljesen helytálló. A 19. században a „Turnen” névre hallgató német tömegmozgalom alapítója egy Friedrich Ludwig Jahn nevű tanító volt, akit annak idején a „Turnen atyjaként” tartottak számon hazájában. Jahn elkötelezett nacionalista volt. A francia terjeszkedés idején (1794 és 1815 között több németajkú régió is francia irányítás alá került) meggyőződése lett, hogy a németeknek komolyabb befolyást kell szerezniük Európában és növelniük kell az ország erejét. Politikai szinten ez azt jelentette, hogy a számos német királyságnak – köztük Poroszországnak és Bajorországnak – egyesülnie kellett. Az alapok szintjén pedig Jahn azt hangoztatta, hogy a német embereknek fegyelmezettebbé, szervezettebbé és fizikailag fittebbé kell válniuk. Kifejlesztett egy gyakorlatsort, amelyet egy ősi német germán szó után (amely a mozgás egyik formáját takarta) a „Turnen” kifejezéssel nevezett el.

Jahn első nyilvános bemutatóján – amelyet 1811 júniusában, Berlinben tartott – a gyakorlatok nagyon is emlékeztettek a modern tornában látottakra. Követői azonban a mai atlétikához hasonlatos tevékenységeket is végeztek (futottak, ugrottak, dobtak), és olyan küzdősportokat is űztek, mint a birkózás vagy a vívás. Jahn mindezt együtt illette a „Turnen” kifejezéssel, és nem csinált titkot abból sem, hogy nem ártalmatlan, veszélytelen mozgásról van szó, mindez viszont szerinte része volt a [francia uralom alól] „felszabadító háborúra való hazafias felkészülésnek”.

A következő évtizedekben Jahn elismertsége és népszerűsége – és az igaz volt agyszüleményére, a mozgalomra is – gyakran változott. 1848-ban egy bécsi művész vezette csoportosulás tornaegyletet (Turnverein) alapított Münchenben. Két évre rá a bajor hatóságok feloszlatták a klubot, mivel köztársaságpárti szervezkedést sejtettek mögötte. A következő években viszont az egyesített Németország eszméje egyre több támogatóra talált (1871-ben egyébként ez meg is valósult), a tornázni vágyókat pedig fokozatosan rehabilitálták. Már 1860-ban újra megalapították a müncheni Turnvereint (röviden: TV).

Mint minden német klub, a müncheni TV is – amelyet ma már 1860 Münchenként ismernek – nonprofit szervezet volt, amely a tagok tulajdonában állt és egy helyi közösséget szolgált. Ez ebben az esetben a Giesinghez köthető munkásosztályt takarta. Minden jó hírű polgár csatlakozhatott a klubhoz és bárki ki is léphetett, ha úgy akarta. Néhány évre rá, 1879 júniusában négy elégedetlen tornász megtette ezt, és saját klubot alapított MTV 1879 néven (az MTV a Männer-Turn-Verein, vagyis a Férfi Torna Klub rövidítése).

Az MTV nevében hordozta a „Turnen” T betűjét, de ez nem jelentette azt, hogy a tagok más tevékenységet ne végezhettek volna. Egy évre rá, néhány tag javaslatára létrejött a vívószakosztály, és még ugyanabban az évben az énekesek is csatlakoztak így alakult meg a kórus. Ha most bárki arra gondol, milyen fura dolog egy énekkar egy ilyen klubban, merengjen el azon is, mennyire meglepődhettek 1897-ben az MTV tagjai, amikor valaki azt vetette fel, hogy hívják életre a labdarúgó-szakosztályt is.

Foci! Már a szó említése elég volt ahhoz, hogy a Jahn eszméit hirdetők gyorsan elsápadjanak. Éppen ez idő tájt adta ki a könyvét például a stuttgarti tanár, Karl Planck, amelyben a játékot angol kórságnak tulajdonította, a játékosokat pedig rugdosódó fajankóknak nevezte. Az elismert pedagógus, Otto Jäger pedig a következőket írta: „Utálom azt a játékot. Már csak amiatt a szánalmas görnyedt tartás miatt is, amelyben a játékosok a labdát hajkurásszák.” Igazából abban mindenki egyetértett, hogy a futball nagy hibája, hogy a versengést erőlteti a közösségformálás helyett. Ez az eszme pedig semmiképpen nem fért össze a német értékekkel. Hazafiatlannak számított, ha valaki e játékra adta a fejét.

Ez megmagyarázza, hogy azok a németek, akik az összes rosszalló pillantás és figyelmeztetés ellenére a futballra adták a fejüket, a szabadon gondolkodó, rebellis fiatal férfiak közül kerültek ki. Ők követték Franz Johnt azon az 1900. februári kedd estén.

Otto Naegele például már annak a csoportnak is tagja volt, amelyet a valaha volt első müncheni futballcsapatként tartanak számon. Szokatlan módon a Terra Pila latin elnevezést viselte (a pila jelentése labda), és egyetemisták mellett iskolás fiúk alapították 1896-ban. Amikor a Terra Pilát (amelynek tagjai olyan kalandvágyóak voltak, hogy a baseballba is belekóstoltak) két évvel később feloszlatták, néhányan új klubot alapítottak, néhányan pedig, mint Naegele is, még kézenfekvőbb módon csatlakoztak egy már létező szerveződéshez, az MTV 1879-hez, pontosabban az újonnan létrejött labdarúgó-szakosztályhoz.

Kezdetben minden rendben is ment. Az MTV-nek erős csapata volt, amelyet az angol kapus, dr. Cushing és az elismert allrounder atléta, Julius Keyl köré építettek. 1899-ben aztán tapasztalt játékosok érkeztek. Egyikük Josef Pollack volt, egy zsidó kereskedő fia, aki korábban szülővárosában, Freiburgban életre hívta Dél-Németország egyik legjobb együttesét, a Freiburg FC-t. A másikuk Franz John volt, aki Berlin egyik legrégibb csapatában szerepelt, mielőtt visszatelepült Münchenbe.

Nem csak azért számítottak tapasztaltnak, mert már korábban is futballoztak. Sokkal inkább azzal tűntek ki, hogy rendszeresen és versenyszerűen űzték a sportágat. Míg az MTV csupán barátságos mérkőzéseket vívott, és évente csak ötöt-hatot, a játék szervezettsége előrébb járt az ország más részein. Léteztek már regionális szövetségek, sőt bajnokságok is. Már 1894-ben nemzeti bajnokot akartak avatni: Berlin legjobb együttese, a Viktoria 1889 csapott volna össze Dél-Németország legerősebb formációjával, a Hanau 1893-mal. A találkozó végül nem jött létre, mert a Hanau nem engedhette meg magának, hogy csapatot küldjön a több mint 400 kilométerre fekvő fővárosba.

A német labdarúgás szervezettsége rohamosan javult a 19. század utolsó évtizedében. 1897-ben létrejött a Délnémet Labdarúgó-szövetség, és elkezdte a mérkőzések szervezését a Frankfurt és München közötti tág régióban. Vagy legalábbis ez volt a terv. A gond az volt, hogy egyetlen klub sem csatlakozott Bajorországból. Bár ekkorra München már az ország harmadik legnépesebb városának számított Berlin és Hamburg után, a futball terén jelentős volt a lemaradás arrafelé.

Franz Johnnak nem is tetszett a helyzet. Úgy vélte, hogy az MTV-nek csatlakoznia kellene a szövetséghez, és elkezdett lobbizni ennek érdekében a tagok között. „Ekkor láttam munkához” – pillantott vissza negyedszázaddal később. „Eleinte eseti magánbeszélgetésekről volt szó egyes tagokkal. Megfogalmaztam az elképzeléseimet és utalásokat tettem arra vonatkozóan, mennyire más lehetne a helyzetünk, ha az MTV belépne a délnémet szövetségbe. Elég volt megnézni azokat a Münchennél jóval kisebb városokat, ahol szervezettebb volt a sportélet, és látnunk kellett, hogy a fejlődéshez ezen a téren is előrelépésre van szükség.”

Néhány embert meggyőzött, de nem sokat. Johnnak világosan megmondták, hogy a tornászok vehemensen ellenzik a csatlakozást egy olyan szövetséghez, amely a versenyzést támogatja. Valójában már azt sem nézték jó szemmel, hogy a kapus, dr. Cushing Angliából szerzett „szöges” cipőket, és sok futballista elkezdett ebben futni. Ráadásul a csapat még sikeres is volt. A tornászok szemében az, hogy valaki másokkal vagy az órával versengett annak érdekében, hogy díjakat nyerjen, angolos dolog volt, vagyis morálisan romlott...

Ez volt az a pillanat, amikor Franz John rájött, hogy talán csak egyetlen módja van a vita rendezésének, mégpedig egy saját klub alapítása. Természetesen ő és hasonlóan gondolkodó társai, mint például Pollack egyszerűen átmehettek volna egy másik egyesületbe is. Például az 1860 Münchenbe, amely mindössze néhány hónappal korábban, 1899 márciusában indította el labdarúgó-szakosztályát. De annak a klubnak a középpontjában is a „Turnen” állt. John attól tartott, hogy ilyen keretek között mindig is meg kellene küzdenie a maradi nacionalista tornászokkal. Olyan klubra volt tehát szükség, amely csak a futballra koncentrál. (Nagyjából fél évszázadnak kellett eltelnie, hogy a Franz John által alapított klub kiterjessze tevékenységét más sportágakra is és egyéb szakosztályokat csatoljon magához. Több mint húsz évvel a halála után, 1974-ben aztán megnyílt a Bayern tornaszakosztálya is.)

Az alábbi megfontolások jól példázzák, miért volt szükség arra a dokumentumra és a 17 aláírásra. Az egész úgy is felfogható, hogy John 1900 januárjában egyfajta közvélemény-kutatást folytatott, hogy megtudja, meglenne-e a kellő számú érdeklődő, támogató egy új csapathoz. „Az MTV vezetői kiszagolták a tervet. A klub futballszakosztálya pedig általános gyűlést hívott össze 1900. február 27-ére, a Bäckerhöfl étterembe” – írta később.

Alig kezdődött meg a tanácskozás, Johnt máris pellengérre állították és megvádolták azzal, hogy megpróbálja kettészakítani a klubot. Heves vita alakult ki. A labdarúgók egy része tökéletesen érezte magát az MTV-nél, többek között Julius Keyl, a gárda kiemelkedő képességű játékosa is. Biztosították Johnt arról, hogy nem vetették el teljesen a csatlakozást a délnémet szövetséghez. John erre azzal válaszolt, hogy szerinte a tornászok mindig is uralkodni fognak a futballisták felett az érvényben lévő felállásban. Ezen a ponton John és Keyl egyik közös barátja is felszólalt. „Nyilvánvaló, hogy az urak szándéka az, hogy saját futballklubot alapítsanak” – mondta. „Szóval miért nem vetünk véget ennek a vitának most és miért nem válunk el barátokként, hogy a jövőben jól megérthessük egymást?” – tette fel a kérdést.

John és tíz társa vette a kabátját és elhagyta a helyiséget. Később elmondta, hogy a klub egy prominens tagja az alábbiakat kiáltotta utánuk: „Hadd menjenek! Hamarosan visszatérnek!” A tizenegyek kiléptek a sötét utcára, majd a Fürstenstrassén található Café Gisela felé vették az irányt. Az étterem nagyjából tíz percre volt onnan, nem messze az Odeonsplatztól, München egyik legfontosabb terétől. (A másik a Marienplatz, ahol hagyományosan a Bayern bajnoki fiesztái zajlanak.)

Este fél 9 magasságában John megnyitotta azt a tanácskozást, amely tulajdonképpen a világ egyik legsikeresebb klubjának alapító ülésének is tekinthető. Néhány formalitást be kellett tartani, de a megjelent tizenegy fiatalember pontosan tudta, mit akar. Mindössze hárman szólaltak fel, ők is röviden: John, Pollack és Paul Francke, egy fiatal lipcsei srác, aki az új csapat első csapatkapitánya és játékos-edzője lett. Egyedül a pénzügyeknek szenteltek egy picit hosszabb időt a tanácskozásról készült feljegyzések tanúsága szerint. Végül a megjelentek egymárkás havi tagdíjban állapodtak meg.

Némileg meglepő módon az egyik kardinális kérdést, a névadást gyorsan sikerült rövidre zárni. Az akkori szokásoknak megfelelően a tagok a klubot a régióról nevezték el. A hasonló hazafias sallangok akkoriban elég népszerűek voltak, hiszen azt sugallták, hogy a mindig gyanakodva nézett labdarúgók igenis elkötelezett hívei a császárnak. Egy híres berlini egylet a Preussen (Poroszország), egy augsburgi a Schwaben (Svábföld) nevet kapta.

Emellett divat volt a latin nevek használata is. A vesztfáliai, hesseni és Rajna-vidéki klubok előszeretettel nevezték el magukat Westfaliának, Hassiának vagy Rhenaniának, emellett számtalan csapat hallgatott az Alemannia, Germania, illetve a Teutonia névre is. Ezzel a logikával azt is lehetett volna várni, hogy John és társai a Bavaria nevet választják, hiszen latinul és angolul is így nevezték a területet, ezt az elnevezést viszont egy néhány hónappal korábban alakult csapat elvitte előlük. Talán ezért választották Bajorország német nevét – Bayern.

Annak ellenére (vagy talán éppen azért), hogy az immár a Bayern FC kötelékéhez tartozó fiatalok közül sokan Németország távoli pontjairól származtak, Bajorország hagyományos színei, a kék és a fehér lettek a klub színei is. Ezután – ez is bizonyítja, hogy a háttérben már régóta ment a szervezkedés az új klub megalapítását megelőzően – John tájékoztatta a többieket, hogy a hatóságok hozzájárulnak, hogy a csapat egy a Schyrenstrassén fekvő nyilvános területen játsszon az Isar folyótól délre. Negyed 12-kor mindenki hazafelé vette az irányt.

Ha valaki ma netán megpróbálná újraélni lépésről lépésre, mit tettek az alapítók azon a februári kedden annyi évvel ezelőtt, jó néhány problémával szembe kellene néznie. Már a Schäfflergassét és a Fürstenstrassét sem így hívják. A ház, amelyben a Bäckerhöfl étterem működött, már régen nem áll – többek között annak köszönhetően, hogy München központját a brit bombázás nagyjából a földdel tette egyenlővé. A Café Gisela is szinte nyom nélkül tűnt el.

Érdekes módon viszont a klub legelső pályája még ma is létezik – és azóta is futballpályaként működik. Manapság helyi iskolák használják. Majdnem 115 évvel azután, hogy a Bayern használatba vette, elmentem oda. Mivel február volt, a pálya körüli fákon nem voltak levelek. A napsütésben elképzelhettem, hogy 1900. március 18-a van. Aznap játszotta az FC Bayern története első mérkőzését a München FC ellen – amely a korábban említett Terra Pila utódjának tekinthető.

Rövid hajú, bajszos fiatalemberek egy csoportját láttam a képzeletemben magam előtt, akik fehér térdnadrágot viselnek. Otto Naegele áll a kapuban. A Bayern szöglethez jut, és Paul Francke sétál oda a szögletzászlóhoz, hogy elvégezze azt. Keményen belövi középre abban a reményben, hogy megtalál valakit a csapattársak közül a tizenhatoson belül. A labda aztán csak száll-száll, és valamilyen úton-módon – talán Francke erős lábai, talán az erős szél miatt – a hálóban köt ki. A Bayern 5-2-re győz.

Egyes klubok mögött egészen fura történések bújhatnak meg. A felszínen egy ilyen szervezet emberek társulását jelenti, akiknek az arca és a neve az évek során folyamatosan változik. (Nem beszélve arról, hogy Németországban, ahol majdnem minden klubnak maguk a tagok a tulajdonosai, a holdudvar mérete hatalmas lehet. Ma a Bayern Münchennek több mint 270 ezer tagja van, ezzel pedig a világ legnépesebb sportklubja a lisszaboni Benfica előtt.) Ezzel együtt néhány klub igencsak sajátos életet él. Ez hozza magával azt az identitást – az emelkedett „kollektív tudat” kifejezést inkább most ne is használjuk –, amely igazából lényegét tekintve soha nem változik függetlenül attól, hogy kik alkotják a tagságot vagy éppen kik a választott vezetők. Paradox módon az a két ember, aki a legkeményebben dolgozott az új egyesület megalapításáért, nem egész három évvel később, 1903-ban már távozott is a Bayern Münchentől. Franz John visszatért Berlinbe és újra csatlakozott volt klubjához, a VfB Pankowhoz, Josef Pollack pedig az Egyesült Államokba emigrált. Mindezek ellenére az indulás körülményei és a tizenegy alapító atya szellemisége egészen hihetetlen mértékben határozta meg az egylet következő évtizedeit, formálta a jövőjét.

A Bayern München soha nem utasított el senkit amiatt, mert szabadon gondolkodott, modern, független eszméket képviselt – ezért pedig a klub nagy árat fizetett a náci uralom alatt. A Bayern emellett valahogy mindig is olyan klub maradt, amely a legkülönbözőbb helyekről vonzotta az embereket, nem pedig csak abból a városból, amelynek a nevét viselte. (Manapság is él egy olyan előítélet, amely szerint a müncheni emberek inkább az 1860-nak szurkolnak, nem a Bayernnek. Ez talán egyszer igaz lehetett, de ma már biztosan nem állja meg a helyét – részben az 1860 látszólag végzetes visszaesése miatt.) A Bayern pedig soha nem fogja feladni a szabadelvűség és a kozmopolitizmus eszméjét. Amikor John visszatért Berlinbe 1903-ban, egy holland úriember, név szerint Willem Hesselink lett az új elnök.

Elnöki időszaka alatt Hesselink a filozófia és a vegyészet doktora is lett. Ez a tény is jól példáz egy olyan sajátosságot, amely az első nap óta semmit nem változott a münchenieknél. A művészek és fehérgalléros dolgozók által alapított klub mindig is műveltebb, iskolázottabb és szofisztikáltabb embereket fog vonzani, mint a legtöbb rivális. Éppen ezért nem meglepő, hogy az első időkben csak olyanok léphettek pályára az első csapatban, akik minimum középfokú végzettséggel bírtak. Az alábbiak miatt a Bayern gyorsan szerzett első becenevére (tegyük hozzá, ma már elég sok van): a Lovagok Klubja.

Valószínűleg felesleges is említeni, hogy a Bayern utálói a „művelt” jelzőt általában az „arrogánssal” helyettesítik. (Ez egyébként nem is tűnik túlzónak annak fényében, hogy a drukkerek egyik nótájukban giesingi parasztoknak titulálják az 1860 híveit.) És csakugyan, az egyesület egy másik korai beceneve a „Protzenklub” volt, azaz a „pöffeszkedők klubja”.

Végül jegyezzük meg mindenképpen, hogy a klub, amelyet tulajdonképpen „dezertőrök” egy csoportja alapított, több mint száz éven keresztül több értelemben is hajléktalan maradt. A München FC elleni 5-2 volt az egyetlen találkozó, amelyet a csapat a Schyrenstrassén játszott. Az azt követő öt hazai összecsapást a Theresienwiesén rendezték meg – azon a területen, ahol ma az Oktoberfestet is tartják. 1901-ben aztán Fritz és Karl Wamsler édesapja, egy gazdag gyártulajdonos engedélyezte a Bayernnek egy a Clemensstrassén, Schwabing városrészben található terület használatát. Néhány éven keresztül ezt nevezte a klub hazai pályájának, ezután viszont egy olyan vándorlás vette kezdetét, amelynek során a csapat nyolc olyan stadiont használt a városban, amelyek közül egynek sem volt a tulajdonosa. A helyzet egészen 2005-ig, az Allianz Arena megnyitásáig nem változott.

A csillogó stadion, amelyet a 2006-os világbajnokságra építettek, annyira a város szélén található – nagyjából tíz kilométerre északra attól a helytől, ahol anno a Café Gisela állt – hogy a helyiek közül sokan azt mondják, már nem is Münchenben fekszik. (Ez egyébként nem igaz, de azért az tény, hogy idő kell a kijutáshoz.) Ez talán szokatlanul hangzik, de tulajdonképpen passzol a bajorokhoz, hiszen nekik nincsen olyan legendás otthonuk, mint némely csapatnak.

Az 1940-es évek vége óta a Bayern Giesingben, a Säbener Strassén található pályákon készül a mérkőzésekre, egy lakóövezet kellős közepén. Később a klub főhadiszállása is odaköltözött. Az alacsony, piros és fehér színekben pompázó épület – amely nagyjából úgy néz ki, mint a 60-as évek vége felé épített állami iskolák – gyakorlatilag München egyik védjegyévé vált. A klub alkalmazottai pedig annak ellenére nagyon szeretik, hogy a létesítményt már régóta kinőtte a világ egyik legnagyobb klubja. Bár Franz Beckenbauer mindössze 20 perc sétára nőtt fel onnan, Giesing hagyományosan az 1860 München területének számít. A Bayern csak azért kötött ki ott, mert mindenképpen fedél kellett a klub feje fölé.

Oh, és van még egy dolog, amiben a Bayern már a kezdetek óta nagyon jó – vagy inkább kiemelkedően jó. Mindössze két hónappal az alapítás után a csapat 15-0-ra mosta le a város egyik legrégebbi együttesét, a Nordstern FC-t. 1902 szeptemberében aztán a gárda könnyedén hozta története első derbijét is – 3-0 az 1860 ellen. Bár igazából abban az időszakban a Bayern és az MTV 1879 összecsapása számított inkább az igazi derbinek, hiszen az 1860 játékerőben elmaradt tőlük. (1907 és 1912 között a Bayern 15 alkalommal csapott össze az 1860-nal és 14 alkalommal győztesen hagyta el a pályát.)

Egy dolgot viszont semmiképpen nem lehetett elmondani a klubról: hogy gazdag lett volna. Nem akadt sok olyan tehetős támogató, mint Wamsler vagy Alfred Walter Heymel. Utóbbi könyvkiadóként tevékenykedett, vagyonát nevelőapjától örökölte, és ő adományozta a csapatnak a legelső garnitúra szerelést (égszínkék mezeket és fehér nadrágokat). Ahogy mindenki más, a Bayern is csak egy amatőrcsapat volt, amely tagdíjakból és az eladott belépőkből tett szert némi bevételre. Mivel a klub nem számolt túlságosan sok tagot – többek között azért sem, mert csak a futballra koncentrált –, emellett nem volt hazai pályája sem, az anyagiak előteremtése folyamatosan problémát okozott.

Ezért egyesült a Bayern a Schwabingban székelő Münchner Sportclubbal (MSC) 1906-ban. Az MSC-t manapság elsősorban gyeplabdaklubként ismerik, akkoriban viszont gyakorlatilag minden mozgásformát felölelt, amit nem lehetett a „Turnen” névvel illetni – a boksztól egészen a teniszig. Volt olyan időszak, hogy az MSC-nek 22 különböző szakosztálya működött, ezzel pedig Európa legnagyobb sportklubjának mondhatta magát. Az MSC olyan nagy tagsággal bírt, hogy bérelni tudott magának egy földterületet a várostól. Ehhez egy szép futballpálya is tartozott, amely hamarosan München első fedett lelátójával büszkélkedhetett. Az aréna ezer néző befogadására volt alkalmas, és már akkor is felmerült, hogy világítást kap, hogy a csapatok este is edzeni tudjanak rajta.

Annyira vonzó volt a stadion, hogy a Bayern azzal jelentkezett az MSC-nél, hogy szeretne a klub labdarúgó-szakosztálya lenni. Az MSC rábólintott az ajánlatra, méghozzá elsősorban azért, mert a Bayern már akkoriban meghatározó játékerőt képviselt a városban. Az MSC még ahhoz is hozzájárult, hogy a Bayern saját nevét használja a különböző versenyeken, mérkőzéseken. Csupán egyetlen feltétel nem volt tárgyalási alap: az új csatlakozóknak az MSC színeit kellett használniuk, fehér mezt piros nadrággal.

A két klub szövetsége nagyjából egy tucat éven át tartott. A válás okai közé sorolható, hogy a futball akkora népszerűségre tett szert, hogy az egykoron hatalmasnak számító arénát kinőtte a gárda. A színek viszont örökre megváltoztak. Az emberek a „die Rothosen”, azaz Vörös nadrágosok kifejezéssel kezdték el emlegetni a játékosokat. Aztán később ez a „die Roten” (Vörösök) megnevezésre rövidült. Ezt a becenevet egyébként még ma is széles körben használják. (Az 1860 Münchent a címerük után Oroszlánoknak becézik, vagy az alapítás éve után mint „die Sechziger”, azaz Hatvanasok emlegetik.) Münchenben viszont egyszerűen a pirosak és a kékek között tesznek különbséget a helybeliek.

A Bayern 1919-ben vált ki az MSC-ből, a következő években pedig újabb becenévre tett szert. Egy sötétebbre, csúnyábbra, egyben vészjóslóra, hiszen mindez erősen utalt arra, milyen sors vár a klubra. Néhányan a zsidók klubjának („der Judenklub”) kezdték aposztrofálni az egyesületet.

Az első világháború után az antiszemitizmus erőteljesen terjedt Németországban. A Bayern zsidó örökségéről szóló díjnyertes könyvében Dietrich Schulze-Marmeling író a kifejti, hogy néhány klubot annak ellenére azonosítanak a zsidósággal, hogy az izraelita tagok aránya csekélynek mondható, de a nagyközönség szemében nem is ez számít igazán, hanem az, hogy azok milyen arányban vannak jelen a klub vezetésében és milyen befolyással bírnak. A Bayernre ez mindenképpen igaz volt. Mielőtt a nácik hatalomra kerültek, három zsidó szakember vezette a csapatot, igen eredményesen.

Aztán ott volt az elnök is. 1919 januárjában a 35 éves könyvelőt, Kurt Landauert választották meg a posztra, akinek ez már a második időszaka volt a klub élén. Landauer már 1913–14-ben is megkapta a kormányrudat, amikor a Bayernnek a közkedvelt Angelo Knorr helyére kellett gyorsan találnia valakit – őt letartóztatták homoszexualitás vádjával, amely akkoriban a német jogrend szerint bűncselekménynek számított.

Landauer, aki már 1901 óta tagja volt a klubnak, és korábban a második csapat hálóját őrizte, igen érdekes karakternek számított. München mellett született, és imádta a sülteket, a nőket meg a sört. Ha katolikus lett volna, ő lett volna a bajor ember prototípusa. De nem volt az, zsidó volt. Bár nem volt vallásos ember és nem is gyakorolta azt, ennyi már elégnek bizonyult ahhoz, hogy a Bayernt egy csapásra a zsidók klubjaként könyveljék el.

Ugyanez volt a helyzet az Eintracht Frankfurt esetében is. Az a klub azzal érdemelte ki a jelzőt, hogy három zsidó üzletember, egy cipőgyár három tulajdonosa volt a három fő támogatója. Mindjárt ki is térünk arra, miért volt ez említésre érdemes – elég abszurd, ironikus, ha úgy tetszik, tragikus okból. Nem kis részben Landauer vezetői képességeinek köszönhetően a Bayern 1932. június 12-én bajnoki döntőt játszhatott éppen az Eintracht Frankfurt ellen. Tehát alig hét hónappal azelőtt, hogy a nácik hatalomra kerültek Németországban, két zsidónak bélyegzett klub csapata volt a két legerősebb az országban.

Ahogyan a holland elnök (emellett sztárjátékos és edző is egyben) Willem Hesselink példája is mutatja, a Bayern soha nem félt attól, hogy külföldi segítséghez nyúljon. Ez egyébként nem volt szokatlan a német klubok körében a húszas évek elején, mivel mindenki tisztában volt azzal, hogy egy brit gyökerekkel bíró sportágat űznek, így igyekeztek a brit szakértelmet is igénybe venni, hogy finomítsák a tudásukat. Az viszont példátlan volt, hogy a Bayern ilyen mértékben nyitotta meg kapuit a külső hatások előtt – ez a szemlélet azóta is megmaradt.

Ezzel szemben például Nürnbergben egy másik utat jártak. A mindössze 150 kilométerre északra fekvő városban 1900-ban megalakult a helyi klub, amely ugyancsak uralni akarta a régiót. A Nürnberg azzal dicsekedett, hogy egészen az 1920-as évekig még csak edzőre sem volt szüksége, mivel a játékosai olyan jók voltak, hogy tréner nélkül is elboldogultak. A Bayern teljesen máshogy állt a dolgokhoz. A már korábban említett Angelo Knorr elnöki időszaka alatt, 1911-ben már angol edző érkezett az együtteshez.

Vagyis pontosabban: a klub szerződtette az angol edzőt. A hangsúly a „szerződtette” szón van. Akkoriban ugyanis a német foci teljesen amatőr volt, és ez még évtizedeken át így is maradt. Minden, aminek köze volt a pénzhez, tabunak számított a német sportéletben, és még ma, eurószázmilliókkal gazdálkodó klubok esetében is komoly sértésnek számít, ha azt mondják valakire, hogy a profit a fő célja.

Ezzel együtt a kivételek száma – ahogyan később majd látni fogjuk – fokozatosan emelkedett. A német klubok jogi természetükből fakadóan nem állhatnak egyetlen személy vagy társaság tulajdonában, és mivel nem cégek, nem lehet adni-venni őket. Németországban a sport nem része a szórakoztatóiparnak – vagyis tulajdonképpen semmilyen iparágnak sem. Közösségi élménynek számít.

Ez a számos ok egyike, amiért nem létezett országos bajnokság Németországban a hatvanas évekig. Csak profi klubok tudták volna vállalni annak a költségét, hogy rendszeresen elutazzanak az ország távoli pontjaira lejátszani az aktuális mérkőzést, és csak profi játékosok tudták volna vállalni ezeket a hosszú utazásokat. Tehát annak a létrejötte, amit ma Bundesligaként ismerünk, szorosan kapcsolódott a professzionalizmus kérdéséhez. Az egyik nem létezhet a másik nélkül.

Ez volt az oka annak, hogy Németországban jó ideig regionális alapon zajlottak a küzdelmek, miközben más országok már régen nagyban gondolkodtak. Bár az évek során a szabályok, a menetrend, a résztvevők száma és az egyes ligák elnevezései mind-mind változtak, az alapkoncepció az 1903-as indulástól az első hivatalos nemzeti bajnokság győztesének kihirdetéséig, 1963-ig változatlan maradt – ekkor jött létre a Bundesliga. Az ország összes régióját öt divízióra osztották, ezek nagyjából megyei bajnokságoknak feleltek meg. Minden idény végén az egyes divíziók győztesei vagy kieséses vagy körmérkőzéses rendszerben döntöttek a regionális bajnok kilétéről. Az egyes regionális bajnokok kieséses rendszerben küzdöttek tovább, az egész pedig egyetlen mérkőzésben, a nagydöntőben csúcsosodott ki, amelynek végén a győztes az ország bajnokának mondhatta magát.

A Bayern már 1910-ben és 1911-ben is közel került ahhoz, hogy bejusson az országos rájátszásba. A gárda mindkétszer a második helyen végzett Dél-Németországban a hihetetlenül erős Karlsruher FV mögött. A két gárda egyik egymás elleni összecsapását rekordnak számító négyezres nézősereg látta – mindez szép bevételt is hozott a bajoroknak.

A kérdés az volt, hogyan fektesse be okosan a vezetés a befolyt pénzt. Knorr elnök azt javasolta, hogy egyéves próbaidőre szerződtessenek egy hivatásos edzőt. És hogy miért a próbaidő? Néhány délnémet klub a saját bőrén tapasztalta meg, hogy nem minden brit kifogástalan sportember, aki azt mondja magáról... A Bayern történetírója, Andreas Wittner megfogalmazása szerint némely szigetországból érkezett tréner „nem elsősorban azzal hívta fel magára a figyelmet, hogy a futball alaptaktikáira tanította a játékosokat, hanem azzal, hogy rendszeresen a kocsmákat járta és komoly mennyiségű alkoholt fogyasztott el”.

Augusztusban a Bayern egy neves szakembert szerzett meg magának, a Karlsruhe rugbyi születésű trénerét, Charles Griffith-t. Nem ő volt az első külföldi szakvezető a klub történetében (még csak nem is az első angol), de új szintre emelte a szakmai munkát. Griffith minden munkanapon tartott edzést a játékosoknak, és elérte azt is, hogy a klub télen tornatermet béreljen, hogy akkor is gyakorolni lehessen. Futógyakorlatokkal fejlesztette a játékosok állóképességét, izomzatukat pedig azzal, hogy súlyokat pakolt rájuk. Nem sokkal később Hans Tusch elnökhelyettes már azért méltatta a csapatot, hogy az „nemcsak jól játszik, de fegyelmezettségében és sportemberi voltában is méltó a klub értékeihez”.

Csak egy dologgal volt baj: az eredményekkel. Miután a gárda hihetetlenül peches vereséget szenvedett a bajnokság utolsó fordulójában, elúszott a körzeti liga első helye. Mivel így a klub nem kalkulálhatott azzal, hogy ismert csapatok ellen lehet kieséses mérkőzéseket játszani, Griffith bérét nem tudták tovább fizetni, így az edző már 1912 áprilisában elköszönt. De a magot elvetette. Griffith megtanította a Bayernnek, hogyan lehet amatőrnek maradni, de közben professzionálisan állni a játékhoz. A következő évben a Knorrt váltó Kurt Landauer még egy Griffithnél is nevesebb szakembert szerződtetett, a Blackburn Rovers és az angol válogatott korábbi csatárát, William Townley-t, aki az FA Kupa-döntők történetének első mesterhármasát szerezte.

Townley akkora már három másik német csapatot is sikerekre vezetett, Landauer pedig sokat várt tőle. A Bayern a város legjobbjának számított, Bajorországban ott volt a két-három legjobb együttes között, Dél-Németországban pedig nagyjából a top nyolcban. A következő lépés Landauer szerint az volt, hogy a gárda az egész ország legjobbjai közé küzdje fel magát. Semmiképpen nem volt lehetetlen vállalkozás, mivel a klubnak akkorra már három válogatott futballistája is akadt – ballábas jobbszélső Max Gablonsky, a középcsatár Fritz Fürst és a kapus Ludwig Hofmeister.

Bár az is igaz, hogy a német válogatott sikeressége akkoriban még eléggé gyerekcipőben járt. A gárda csak 1908-ban játszotta le története első mérkőzését, és minden értelemben amatőrnek számított. (Amikor Gablonsky 1910 májusában, Duisburgban debütált a belgák ellen, csak hét játékos ért oda időben a mérkőzésre, így négy helyi futballista ugrott be a lelátóról a csapatba, amely 3-0-ra ki is kapott.) A Bayern viszont vitathatatlanul felszálló ágban volt. Hofmeister például elég jó volt ahhoz, hogy a hazáját képviselje a válogatottban, a klubcsapatba viszont nem fért be. 1910-ben Karl Pekarna személyében osztrák kapus csatlakozott a bajorokhoz. Olyan tehetséges volt, hogy korábban profiként kereste a kenyerét – ráadásul a szigetországban, a glasgow-i Rangersnél. A kontinensen, ahol a professzionalizmus illegálisnak számított, újra amatőrnek kellett állnia, de nyílt titok volt, hogy nem kis pénz cserélt gazdát, amikor Pekarna a Bayern színeit választotta.

A klub összességében egészségesen működött. Az 1913–14-es idényben 900 tagja volt, közülük 400-an ifjúsági korúak. 12 felnőtt- és 20 ifjúsági csapat versenyzett a különböző ligákban. A jövő tehát rózsásnak tűnt. Azt viszont soha nem tudjuk meg, hogy Townley képes lett volna-e országos szinten sikerre vezetni az alakulatot. 1914 nyarán kitört az első világháború. Townley, aki hirtelen ellenséggé vált, hazaiszkolt, Landauer pedig a Bayern játékosainak és tagjainak kétharmadával egyetemben beállt harcolni az országért, amelyet a hazájának gondolt.

Több mint hatvan tag veszett oda a négy évig tartó vérontásban, Landauer viszont túlélte azt. Tisztként, két kitüntetéssel a mellén tért haza a francia frontról. Németország elveszítette a háborút, a császárnak távoznia kellett, a birodalom pedig összeomlott. Landauer, aki több más német zsidóval egyetemben az életét kockáztatta egy olyan országért, amely inkább megtűrte, mintsem elfogadta, úgy érezte, eleget tett le ahhoz az asztalra, hogy normális állampolgárként éljen. Azt nem is sejthette, hogy szélsőjobboldali csoportok a szociáldemokratákat és a zsidókat teszik felelőssé a háborús vereségért, ami szörnyű következményeket von majd maga után. Azt sem, hogy szeretett városa München egy liberális, művészi, kellemes vidéki településből a fasizmus melegágyává változik. És azt sem, hogy az egész ország olyan ellenségessé, gyűlölködővé válik, hogy egy idő után egyetlen menedék marad számára, egyetlen hely, ahol elismerik, szeretik és védik – klubja, a Bayern München.

1919 januárjában a tagok ismét Landauert választották meg elnöknek – ezzel pedig elkezdődött a Bayern első aranykora. Vezetésével a Bayern időlegesen összeolvadt egy másik egyesülettel (ez a „Turnen” mozgalom rettegett atyjáról elnevezett Jahn volt), mégpedig ismét csak abban a hamis reményben, hogy ezáltal saját pályára tesz szert. A nyáron Landauer visszahozta William Townley-t Münchenbe, ami bátor húzás volt, hiszen a háború mindössze pár hónappal korábban ért véget. Egy évvel később az elnök újabb korszakalkotó húzással állt elő, balesetbiztosítást kötött az első csapat összes játékosára.

Az időszak kedvezett a fejlődésnek, hiszen a háború egy sajátos jelenséget vont maga után. A németek elveszítették lelkesedésüket a „Turnen” iránt és egyre inkább megőrültek a futballért. A békeidők utolsó bajnoki döntőjét (a Fürth és a Leipzig csapott össze) Magdeburgban 6000 néző látta. A háború utáni első finálét (1920. június 13-án a Nürnberg és a Fürth csapott össze Frankfurtban) telt ház, 35 ezer néző előtt rendezték. A kezdő sípszó pillanatában is rengetegen álltak sorban a kapuknál, a jegyüzérek pedig 200 márkát kértek egyetlen belépőért. Addig még soha nem volt példa hasonlóra. A háború utáni időszak szociális reformjai – mint például a nyolcórás munkanap bevezetése – a focit a munkásosztály sportjává tették.

A munkások pedig nem csupán nézők voltak... A DFB (a Német Labdarúgó-szövetség) – amelyet 1900 januárjában alapítottak, így egy hónappal idősebb a Bayernnél – tagsága gyorsan növekedett. 1919-ben a szövetség már 3100 klubot és 460 ezer tagot tudhatott maga mögött. Mindössze egy évvel később pedig 4400-at, illetve 760 ezret számlált ezekből. A DFB égisze alatt szerveződő klubok több mint 20 ezer csapatot küldtek pályára a különböző szinteken és korosztályokban.

Ezek egyike a Bayern első csapata volt. Túlzás lenne állítani, hogy a gárda szenvedett a háború utáni időszakban, de a fejlődés mindenképpen megakadt, és a hőn áhított délnémet bajnoki cím elérhetetlen maradt. Korábban a Karlsruhe számított egyeduralkodónak a térségben, ekkoriban pedig a Nürnberg töltötte be ezt a szerepet, szinte mitikus magasságokba emelkedve. Felmerülhet a kérdés, hogy mit értünk itt a mitikus alatt. Nos, a csapat annyival jobb volt mindenkinél, hogy az emberek egyszerűen csak így becézték: „A Klub”. (1925-ben „a klub” – vagy inkább nagybetűvel „A Klub” – megszerezte a rekordbajnoki státuszt, magyarán akkoriban több bajnoki elsőséget számlált, mint bárki más az országban. A Nürnberg hat évtizeden át magáénak mondhatta a „Rekordmeister” kitüntető címet, mígnem megelőzték a listán – alighanem mindenki tudja, hogy kicsoda.) Ma a Bayern széles körben használt szinonimája a „Rekordmeister”.

Ráadásul a Bayern helyi dominanciája is veszélybe került egy aprócska müncheni klubnak köszönhetően. A Wacker München éveken keresztül komoly fejtörést okozott Landauernek. Nem volt mit tenni, ismét külföldről kellett segítséget kérni. 1924-ben a Bayern skót születésű edzőt szerződtetett James McPherson személyében, akiről keveset tudni. Mindössze annyit, hogy fanatikusan próbálta javítani a játékosok kondícióját. Egyes források szerint játékosként szerepelt a Newcastle Unitedban, de ez nem fedi a valóságot. Volt egy James McPherson nevű edző a Newcastle együttesénél, de ők ketten csak névrokonok. Úgy vélem, a Bayern McPhersonja ugyanaz a tréner lehet, aki az 1920-as antwerpeni olimpián a norvég válogatottat dirigálta. Irányításával az első csapat játékosai félprofikra kezdtek emlékeztetni. A klub költségtérítést fizetett a mérkőzésekre, sőt még az edzésekre is. Bár az ezért járó összegek azért visszafogottak voltak, München városi levéltárosa, Anton Löffelmeier úgy véli, hogy az első csapat egy meghatározó tagja nagyjából 150 márkát keresett össze azzal havonta, ami a hobbija volt, miközben egy munkás átlagos bére 200 márka körül mozgott.

A húzás tökéletesen illik a Bayern Münchenhez – és természetesen a fejlődés logikus következménye –, de az időzítés nem volt a legjobb. A DFB vezetésével ugyanis az erősen konzervatívok voltak többségben, akik minden erejükkel küzdöttek a bimbódzó professzionalizmus ellen. A szövetség álláspontjának keménységét jól jelzi, hogy még azt is megtiltotta a kluboknak, hogy barátságos mérkőzéseket játsszanak profi csapatok ellen. A Bayern hivatalos magazinjában Landauer a következőképpen fakadt ki: „Hova jut a német futball, ha a német csapatokat meggátolják abban, hogy felvegyék a versenyt Anglia, Ausztria, Csehszlovákia vagy Magyarország legjobbjaival?” (Az említett országokban már legális volt a profizmus vagy küszöbön állt a reform elfogadása.)

McPherson első edzői idényének a végén a Bayern csillogó partival ünnepelte meg 25. születésnapját a Német Színházban. A Kicker magazin így áradozott a helyszínről: „Korábban egyetlen futballklub sem lett beszédtéma a városban egy hasonlóan briliáns rendezvény miatt.” A Bayern születésnapi kiadványa a következőket írta Landauerről: „Az ő hihetetlenül kemény munkájának köszönhető, hogy ilyen jó a megítélésünk idehaza és külföldön egyaránt.”

A klub tagjait és szurkolóit a futballpályán is egy kivételes, egzotikus esemény várta – egy dél-amerikai együttes elleni összecsapás. Május elején a Bayern az argentin bajnok Boca Juniorst látta vendégül. A Buenos Aires-i illetőségű gárda volt az első argentin csapat, amely európai földre tette a lábát. Manuel Seoane találatával a vendégek szereztek vezetést, de Georg Hutsteiner még a szünet előtt egyenlített, kialakítva az 1-1-es végeredményt. Három hónapos európai tartózkodása alatt a Boca Juniors hét mérkőzést játszott Németországban. Ez volt az egyetlen, amelyet nem tudott megnyerni.

A Bayern legszebb születésnapi ajándékára ugyanakkor még egy évet várni kellett. 1926-ban a gárda megtörte a Nürnberg dominanciáját, kétpontos előnnyel megnyerte a bajor regionális bajnokságot a címvédő előtt. McPherson együttese a délnémet bajnoki címet is megszerezte egy kis körmérkőzéses torna végén, a Fürth előtt. Története során először a Bayern megmérethette magát az igazán nagy színpadon és az országos elsőségért játszhatott. Az öröm ugyanakkor nem tartott sokáig. A tizenhat között egy olyan aprócska klub állta a gárda útját, amelyről akkoriban alig hallott valaki: a Fortuna Leipzig. Akkora volt a sokkhatás, hogy a Bayern több klubtagja is felhívta a rádióállomást a hírek után, hogy meggyőződjön róla, nem csak félreolvasták az eredményt.

Ezután a gárda felkészítése egy újabb külföldi kezébe került: Weisz Leóéba. A magyart a helyi rivális Wacker Münchentől csábították el, és 1928-ban története második délnémet elsőségéig vezette a csapatot. Májusban, hét héttel azelőtt, hogy megkezdődött volna a kieséses országos bajnoki rájátszás, a Bayern neves ellenfél, a West Ham United ellen játszott barátságos mérkőzést. A Kalapácsosok nem tartoztak akkoriban a szigetország legerősebb együttesei közé, de az első ligában szerepeltek (és természetesen profi játékosokat vonultattak fel), így a Bayern 3-2-es sikere jókora meglepetésnek számított.

De nem ez volt az idény egyetlen váratlan eredménye. A Bayern egészen a bajnoki elődöntőig menetelt, ahol a Hamburggal csapott össze. A találkozót semleges helyszínen, Duisburgban rendezték, és 45 perc után 1-1-es döntetlenre álltak a felek. A második félidőben aztán jött az összeomlás. A gárda 31 esztendős kapusa, Alfred Bernstein az ujját törte, és mivel akkoriban még nem lehetett cserélni, a védő Emil Kutterernek kellett beállnia a kapuba, a vége pedig 8-2-es vereség lett.

Bernstein – ahogyan az a nevéből sejthető – bécsi zsidó család sarja volt, édesanyja ugyanakkor német. Talán ez utóbbi tény mentette meg az életét. Bár a sötét időkben rendszeres zaklatásnak volt kitéve, a deportálást megúszta, így elkerülte a majdnem biztos halált a koncentrációs táborok egyikében. Ez sajnos nem volt igaz azokra, akiket Landauernek hívtak, közülük majdnem mindenki odaveszett.

2. AZ EMBER, AKI FELTALÁLTA A BAYERNT

Amikor egyes külföldiek, különösen azok, akik a brit futballon nőttek fel, a német fociról kezdenek kérdezősködni, van néhány olyan dolog, ami teljesen összezavarja őket, de minimum nem értik teljesen. Ezek közül néhányra korábban már kitértünk – például az igazi tulajdonosok hiányára, a játék erősen amatőr gyökereire vagy éppen arra, hogy a Bundesliga mint olyan relatíve fiatalnak számít. Ez utóbbi azt jelenti, hogy nem szabad összetéveszteni a nemzeti bajnoki címet az angol földön inkább használatos „ligaelsőséggel”. A Schalke például hétszeres német bajnok, de a ma létező bajnokságot egyszer sem nyerte meg, hiszen nagy korszakát a Bundesliga létrejöttét megelőzően élte.

További meglepő tény, hogy amikor végre létrejött a Bundesliga, a Bayern nem szerepelt az indulók listáján. Emellett a nem német rajongók azon is csodálkozni szoktak, hogyan telhetett el 37 év a klub első és második aranyérme között. Utóbbi tény nem éppen szokványos Európa legnagyobb klubjai körében.

Mindez egyébként azoknak a tévképzeteknek is táptalajául szolgál, amelyek szerint a Bayern nem volt fontos klub egészen addig, amíg nem lépett be a képbe egy olyan aranygeneráció, amelyre az 1970-es évek sikercsapata épült. Talán még a németek legtöbbje sem ismeri a valós történetet. Amikor az 1970-es, 1980-as években felnőttem, mindenki abból indult ki, hogy az 1860 a város patinás, nagy hagyományokkal bíró, jelentős klubja, a Bayern pedig egy újgazdag, semmiből feltűnt egyesület.

Senki nem mondta nekünk, hogy ez hülyeség. Senki nem szólt arról, hogy nyomós oka volt annak, hogy a Bayern jó időre szinte eltűnt a futballtérképről. Senki nem említette, hogy a nácik majdnem felszámolták az ország legjobb klubját.

Landauer 1930-ban szerződtette a Bayern történetének első legendás edzőjét. Nem egyszerű az olvasó elé tárni, mi volt a neve, hiszen gyakran váltogatta azt. Richard Kohnként született Ausztriában. Barcelonában, ahol rövid, katasztrofális időszakot töltött edzőként, Jack Dombyként ismerték, a Bayern szurkolóinak többsége pedig Dombi Richardként vagy „Kis Dombiként” ismeri. A keveredés abból adódik, hogy emberünk rengeteg becenevet magára szedett játékosévei alatt. A „Kicsi” a testmagasságára (vagyis annak hiányára) utalt, a „Dombit” pedig budapesti időszaka alatt aggatták rá. Majdnem az összes forrás szerint a „tökéletesség” szóból ered az utóbbi kifejezés, de az igazság az, hogy egyszerűen a magyar dombból. A „Dombit” arrafelé az alacsony, köpcös emberek becézgetésére használták. Akármit is jelentsen a beceneve, ő inkább azt használta, mert eredeti családneve, a Kohn erőteljesen utalt zsidó származására.

A korabeli feljegyzéseket olvasva szembeöltő, milyen modernnek tűnnek Dombi akkori meglátásai. 1932-ben a következőket mondta egy riporternek: „Arra törekszem, hogy minél többet eddzünk labdával, mérkőzést idéző szituációkban. Így, ha éppen a fejelést vagy a labdaszerzéseket gyakoroljuk, mindig nyomás alatt tesszük, ezzel pedig a meccsszituációkat modellezzük.” A Bayern Dombi megszerzésével nem csak egy egyszerű edzővel gazdagodott. Évekkel később ez állt a klub egyik kiadványában: „Soha nem volt olyan edző, aki olyan átfogóan foglalkozott volna a klub dolgaival, mint Dombi. Edző, orvos, gyúró, igazgató és intéző volt egy személyben.” A tehetségeket is kivételes érzékkel szúrta ki. Egyik korábbi klubjától, a VfR Mannheimtől egy egészen kivételes képességű srácot hozott Münchenbe – Oskar Rohrt, aki akkor még alig múlt el tizennyolc.

Dombi második idényében, 1932-ben a Bayern a délnémet bajnoki címért játszhatott Stuttgartban. Az ellenfél az Eintracht Frankfurt volt. A szünetben a teljesen dekoncentrált bajorok 2-0-ra égtek. Dombi a szünetben alaposan lehordta és feltüzelte játékosait. A kapitány, Conrad „Conny” Heidekamp ezután felállt, és azt mondta, alig várja, hogy az ellenfél szemébe nézhessen, miután kiegyenlítettek, majd további gólokkal meg is nyerték az összecsapást.