Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

FIAIMNAK

DANTE

II. FRIGYES

MARINO FALIERI

A CONDOTTIERE

FRANÇOIS VILLON

CYRANO DE BERGERAC

NAGY PÉTER VÉGRENDELETE

NAPÓLEON VÉGSŐ ÓRÁI

AZ ŐRÜLT KIRÁLY NYOMAIN

REZIDENCIÁK

BACH SÁNDOR

BONYHÁDY ISTVÁN

AZ ESZÉKI ÁRULÁS 1849-BEN

AZ ÖREG FERENC JÓZSEF

A VILÁGHÁBORU ASSZONYAI

H. G. WELLS

A KÖZTÁRSASÁGI WEIMAR

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Tonelli Sándor

EMBERI MINIATŰRÖK

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-626-3 EPUB
ISBN 978-963-559-627-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1925

a borító a római Pantheon belső teréről készült
kép részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

FIAIMNAK

DANTE

I.

„Az 1321-ik esztendőben halt meg Romagnának Ravenna városában a firenzei Dante Alighieri a da Polenta urak szolgálatában, velencei követségéből való visszatérte után s költőhöz és nagy bölcsészhez illő öltözetben nagy tisztességgel temették el Ravennában, a nagy templom bejárata előtt. Mint Firenze községnek száműzöttje halt meg körülbelül 56 éves korában. Ez a Dante tisztes és ős firenzei polgár volt a San Pietro-kapu negyedéből s nekünk szomszédunk. Firenzéből való száműzetése a francia királyi házból való Valois Károlynak az 1301-ik évben Firenzébe való jövetele okából történt. Az említett Dante városunk kiválóbb kormányzói közé s guelf létére is a fehér párthoz tartozott s minden más vétek nélkül az említett fehér párttal együtt űzték el és számkivetették Firenzéből. Tanulmányai folytatására Bolognába ment, később Párisba s a világ egyéb részeibe. Világi ember létére nagy tudós volt szinte minden tudományágban; a legnagyobb költő s bölcsész volt, tökéletes retorikus, úgy a szerkesztésben s verselésben, mint a szószéken előkelő beszédű szónok, a rímelésben a legnagyobb, legtisztább s legszebb irállyal, melyet nyelvűnk az ő koráig s azóta is fölmutathat. Ifjú korában írta a Vita nuova című művét a szerelemről, később száműzetésében vagy 20 nagyobb kiváló szerelmi canzonét szerzett s a többi közt három jeles levelet irt; egyet ártatlanul való száműzetésén keseregve a firenzei kormányhoz intézett; a másikat a Bresciát megszálló Henrik császárhoz írta, szinte prófétai hangon intve őt idővesztegetése miatt; a harmadikat Kelemen pápa halála után való üresedés alkalmával az olasz bíborosokhoz írta, hogy egyezzenek meg s válasszanak olasz pápát. Valamennyinek a nyelve latin, magasztos szerkesztésben, kiváló gondolatokkal s tekintélyekkel. A bölcs magyarázók nagyon dicsérték őket. írta a Commediát, melyben díszes rímekben nagy s finom erkölcsi, természettudományi, csillagászati, bölcsészeti s hittudományi kérdésekkel, szép új alakzatokkal, hasonlatokkal s költői fogásokkal 100 fejezetben, vagyis énekben megszerkesztette s tárgyalta a pokol, a tisztitóhely s a mennyország létét, s ezek állapotát oly fenségesen írta meg, amint csak lehet, amint említett könyvéből minden éles látású ember láthatja. E Commediában talán kelleténél jobban örömét találja a bosszúban s költő módjára való kifakadásokban, ami valószínűleg száműzetésének következménye. Ő írta meg a Monarchiát is, melyben a pápai s császári méltóságot tárgyalta. Köznyelven magyarázatot kezdett írni 14 fentebb említett erkölcsi szonettjéhez, melyek azonban, hármat kivéve, közbejött halála miatt befejezetlenül maradtak; ez a meglévőből ítélve magasztos, szép, finom s nagyszabású munkának ígérkezett mivel fenséges szerkezettel s szép bölcseleti és csillagászati elmélkedésekkel díszeskedve tűnik elénk. Úgyszintén írt egy De vulgari eloquentia című művecskét, melyből 4 könyvet igért, de – talán időelőtti halála miatt – csak kettő maradt ránk, melyekben erőteljes és díszes latinsággal és szép okokkal vizsgálja az összes olasz tájnyelveket. Ez a Dante tudománya miatt kissé túlönérzetes, feszes és érzékenykedő lévén, rosszkedvű filozófus módjára nem igen tudott laikusokkal társalogni. Egyéb, nagy polgárhoz illő erényei, tudománya s derekassága – úgy hiszem, – méltóvá teszik az örök emlékezetre e krónikánkban, azonkívül, hogy írásban ránk hagyott nemes munkái igaz tanúságot tesznek róla s tiszteletreméltó hírnevet biztosítanak neki városunkban“.

Az 1321. évnél ezeket a sorokat jegyezte fel krónikában Giovanni Villani, Firenze történetírója. Lapidáris rövidséggel összefoglalta Dante életének külső körülményeit, röviden jellemezte műveit és előre vetítette annak a dicsőségnek és tisztességnek a hírét, melyet Dante neve majdan szülővárosára jelenteni fog. Mióta Villani ezeket a tömör sorokat megírta, hat évszázad pergett le az idő homokóráján, a feledés pora lepett be intézményeket, eseményeket, embereket, a középkor eltávolodott tőlünk érzésben és gondolkodásban egyaránt, de a múltaknak ködéből ma is nem halványodó dicsőségben, egyre növekvő ragyogásban, szinte az idők változásától függetlenül emelkedik ki minden idők egyik legnagyobb költőjének, gondolkodójának és látnokának az alakja.

Mint költő, Dante a nagyon kevés kiválasztottak közé tartozik, akik az örök emberit tudták alkotásukba belevinni. Bensőleg ez jellemzi őt s ma is érezhető hatásának ez a titka. Külsőleg azonban egyéniségével egyetemben művészete a középkorban, a XIII. és XIV. század fordulójának évtizedeiben gyökerezik, mikor a keresztény tudománynak és dogmának épülete betetőzést nyert s a külső életet megrengető viharok közepette egy új világ vajúdott a megszületéséért. Örök emberi volta mellett az Isteni színjáték ennek a kornak a legsajátabb, legmonumentálisabb emléke. A középkor megértése nélkül Dantét sem lehet megérteni.

Abból a rettenetes politikai, kultúrális és erkölcsi összeomlásból, mely a népvándorlást követő századokban romjaival, omladékaival borította el az egész római birodalmat, két hatalom gyanánt a pápaság és a német-római császárság emelkedett ki elsőnek. A hatodik század végétől kezdve a római egység gondolatának egyre erősbödő képviselője támadt a pápaságban. Az a babonás tisztelet, mely a népvándorlás naiv és barbár népeinek szemében még pusztulásának idején is övezte Rómát, századokon át egyik legnagyobb erkölcsi tőkéje volt a pápaságnak és a jogcímet szolgáltatta későbbi világuralmi törekvéseihez. Mikor Nagy Károly személyében az első barbár fejedelem a fejére tette a császári koronát, a kortársak úgy vélték, hogy a caesarok római birodalma újult fel s évszázadokon át ez a balhiedelem lett a sarkalatos pontja a középkor politikai világfelfogásának és tapogatozódásának. A két kard, pápaság és császárság, világuralmi törekvéseikben szűkségképpen szembekerültek egymással és évszázadokon át egyaránt egy lehetetlen elvnek, az egyetemes világuralom megvalósításának kísérletében fecsérelték az idejüket.

Százados harcok után ebben a küzdelemben a pápaság kerekedett felül. Ha a pápáknak sokszor menekülniük is kellett az Alpesek hágóiról leszálló német császárok elől, a lelki hatalom, mely köt és feloldoz, erősebbnek bizonyult, mint a világi fegyverek. A naturálgazdaságon és feudális társadalmi renden alapuló német császárság képtelen volt, hogy tartósan biztosítsa magának Itália birtokát. A nagy fordulat különösen attól az időtől kezdve állt be, mikor a pápaságnak hatalmas szövetségese támadt a fellendült, nagy gazdagságra és erőre szert tett olasz városokban.

Az olasz városi életnek ez a kifejlődése, a népvándorlás utáni latin-germán kultúrának első nagy fejlődési mozzanata, első lépés a barbárságból egy új civilizáció felé. Természetes volt, hogy ennek a lépésnek Itáliában kellett megtörténni. Itáliában csak elhalványodtak, de sohasem haltak ki teljesen az antik hagyományok. Az idegenekkel való keveredésből származott népnyelv mellett a latin jobban fenn tudta magát tartani, mint a provinciákban. Itáliában a városok köveit nem nőtte úgy be a moha, mint egyebütt, városi élet mindig maradt s mikor a viszonyok kedvezőbbre fordultak, új fellendülésnek indultak. A kereskedés, az ipar olyan gazdagságnak lett a kútforrása, melyeket az Alpeseken túl nem ismertek. A tengeri köztársaságok útján az olasz városok korán megismerkedtek Bizánc pompájával és az arab művelődésnek kincseivel. A skolaszticizmus mellett már a XI. és XII. századtól kezdve arab közvetítéssel bevonult Itáliába a régi görögöknek, különösen Arisztotelésznek a tudománya, orvostudományt és jogot tanítottak az olasz egyetemeken, mikor másutt csak egy-egy kolostorban akadtak szerzetesek, akik értették a betűvetés mesterségét. Itália hasonlíthatatlan módon élére került a nyugati civilizációnak. Nem volt csoda, ha az anyagi gazdagságnak, műveltségnek a birtokában ezek az olaszok mélyen lenézték és barbároknak tekintették a germán császároknak kísérőit és ha esetleg elismerték is az egyetemes császárságnak a gondolatát, nem voltak hajlandók tűrni, hogy náluk műveltségben, kultúrában alacsonyabb színvonalon álló császári helytartók uralkodjanak falaik között. A lombárd városok, majd Itália többi városai így lettek lassan természetes szövetségesei a pápáknak.

A pápai vagy császári párthoz való tartozandóság évszázadokon át két nagy táborra, a guelfek és ghibellinek táborára szakította Németországot és Itáliát. Nagy általánosságban a pápa hívei voltak a guelfek, a császár hívei pedig a ghibellinek. A tényleges helyzet azonban korántsem volt olyan világos és áttetsző, aminőnek ma évszázadok múltával a történelmi kézikönyvekben leegyszerűsítve látjuk. A két párt között örökösek voltak az eltolódások. Voltak guelf párti fejedelmek és ghibellin főpapok. Fieschi bíboros személyében IV. Ince néven ghibellin főpapot még pápának is megválasztották. Ekkor mondotta II. Frigyes: „Elvesztettem egyik legjobb barátomat, mert pápa ghibellin nem lehet.“ Az olasz városok rendesen olyankor, mikor egy-egy nagy győzelmet arattak a császárságon s inkább a pápa kezdte önállóságukat fenyegetni, hajlottak el a ghibellinizmus felé. Családok, melyek évtizedeken át egyik vagy másik párthoz tartoztak, hirtelen pártállást változtattak. Firenzében, mikor hosszú küzdelem után a ghibellineket végérvényesen kiűzték a városból, a guelfek egymás között szakadtak fehérekre és feketékre s az előbbiek majdnem teljesen a kiüldözött ghibellinek hagyományait elevenítették fel. A harcba belejátszott és a pártok viszonyát egy-egy városon belül örökösen módosította a hatalmat kezükben megtartani akaró előkelő családoknak s a céhekben megszervezkedett polgárságnak a küzdelme, Akárcsak a régi Görögországban, a nagy politikai pártállástól függetlenül, Itáliában is a városok, kisebb-nagyobb kényurak hatalmi kérdésekből kifolyólag, örök harcot folytattak egymás ellen. Alkalmi szövetségek jöttek létre, melyek éppen olyan gyorsan fel is bomlottak. Néha a pártállások, szövetkezések, barátságok és ellenségeskedések úgy összezavarodtak, hogy igaznak látszott a mese, hogy a sátán szabadította rá a Guelf és Ghibel nevű ördögöket az emberiségre.

A nagy állami és társadalmi szétszakadozottság mellett, amely a középkori Itáliát bizonyos mértékig a régi Görögországhoz tette hasonlatossá, a középkornak általánosan jellemző vonása volt világnézetének kizárólag vallásos jellege. A középkor embere életének célját nem a földön, hanem a túlvilágban látta. Majd a földöntúli boldogságnak csodás víziói jelentek meg előtte, majd félelem és rettegés közepette látta maga előtt megelevenedni a pokolnak borzalmait, melyeket az egyházatyák megdöbbentően eleven színekben festettek le előtte. Minden évszázad végének közeledése új rettegéssel töltötte el, mert vele együtt várta a világ végének és az utolsó ítéletnek az eljövetelét is. Azok a jellemképző erők, a civilizációnak évszázadokon át lassan fejlődő kényszere, iskola, törvény, melyek a modern ember életét egyenletesebbé, de egyúttal szürkébbé is teszik, kevésbé működtek benne. Közelebb állott a barbárság állapotához, gondolkodása, érzése gyermekesebb volt, egész lénye pedig szenvedélyesebb. Majd rettentő szenvedélyek kitörései ejtették hatalmukba, majd a bűnbánat nyomasztó súlya alatt roskadozott. Ez magyarázza meg azokat a rettentő kilengéseket, melyek a középkort látszólag a legnagyobb ellentmondások korává teszik. A keresztesek, mikor elfoglalják Jeruzsálemet, halomra ölnek férfit, nőt és gyermeket egyaránt s utána alázatosan hajtják meg fejüket a helyeken, melyeket a szeretetet hirdető Krisztusnak az emléke szentelt meg. Ugyanaz a kor, amely az egyéniségről való lemondásnak legcsodásabb példáit mutatja s amelyben Assisi Szent Ferencnek misztikus rózsái kivirágzottak, egyúttal a legrémesebb kegyetlenségek kora is. Az a VI. Henrik, aki a szicíliai bárókat megvakíttatja, szurokba főzeti, izzó vasabroncsot süttet a homlokukra, élve elásatja, vagy megégetteti őket s velük rokonszenvező olasz feleségét kényszeríti, hogy szemtanúja legyen mindezeknek a borzalmaknak, nem kivétel, hanem típus, amely száz meg száz változatban ismétlődik. Ez a világfelfogás, ezek az emberek és ezek a kegyetlenségek a kulcs Dante Isteni színjátékának, különösen pedig a Pokol felfokozott borzalmainak és büntetéseinek a megértéséhez.

Ezzel azonban a magyarázat még korántsem teljes. Ugyanakkor, amikor a pápák császárokat és királyokat közösítettek ki az emberiségből s a dies irae, dies illa rettegő félelemmel töltött el mindenkit, a pápáknak akárhányszor menekülniük kellett Róma népe elől. Ugyanazt a VII. Gergelyt, aki előtt IV. Henrik Canossát megjárta, két esztendővel előbb egy római nemes a palotájában véresre verte. Az olaszok, akik a közelség folytán beláttak a kulisszák mögé és látták, hogyan készül a mennydörgés, akárhányszor nem respektálták a villámokat készítő embereket. A túlvilágtól való rettegés mellett a gazdagodás vágya is megkapta Olaszországot, különösen pedig a kereskedővárosokat. Már a keresztes háborúk idején, mikor Francia- és Németország lovagvilága magára öltötte a keresztet, az olasz tengeri köztársaságokban maonák, részvénytársaságok alakultak a hadjáratok üzleti kihasználására. A városokban a gazdagsággal együtt új életkedv kezdett lábra kapni, mely ellen hiába prédikáltak Assisi Szent Ferenc rendjének szőrcsuhás tagjai. A pápaság legnagyobb politikai diadalainak idején kezdte elveszteni hatalmát a lelkek felett.

A Dante korát közvetlenül megelőző századra esik ugyanis a Hohenstaufenek küzdelme, igazában az utolsó harc az egyetemes császárság gondolatának megvalósításáért. Ebből a családból, amely Barbarossa Frigyestől a vérpadon elpusztult Konradinig gyors egymásutánban annyi ragyogó, művészi hajlandóságú, romantikus és egyben tragikus alakot tud felmutatni, mint a történelemnek egyetlen más uralkodó családja sem, korát messze meghaladóan emelkedik ki II. Frigyes. Ez a II. Frigyes, akit Dante hitetlenségéért a Pokol hatodik körében örökké égő sírba temet, szicíliai udvarában a görög és arab tudományt és a provence-i költészetet kultiválta. Félig barbár ősei csak fegyverrel harcoltak a pápaság ellen, ő egyetemeket alapított és az egyházi mellett laikus tudományt akart nevelni. Köriratban magyarázta a fejedelmeknek a pápai túlhatalom veszedelmeit. Tua res agitur. A pisai domban prédikált és országában üldözte az eretnekeket, de odahaza arab bölcselőkkel szkeptikus módon vitatkozott a vallásról. A pápai átokkal sújtott királyt szőke német és fekete szaracén lovagok kísérték utolsó útjára. Az ő korától kezdve mind sűrűbben jelentkeznek Itáliában azok az erőszakos, szépet és művészetet kedvelő, de magukat isteni és emberi törvényeken túltevő emberek, akik csak önmagukban és a tömegek közül való kiemelkedésben látják a céljukat, – a reneszánsz fejedelmeinek az előfutárai. Kezdődött az a kor, amely teljesen túltette magát a legitimitásnak isteni rendjén s csak a politikai tettet, az eredményt értékelte.

Dante szülővárosa, Firenze ennek a tulajdonképpeni középkorból a reneszánsz felé átfejlődő Itáliának a mikrokozmosza. Polgárai először a környék kis kényurait verték le, azután a pápák pártján, falaik mögül császárokkal, IV. Henrikkel és Barbarossa Frigyessel dacoltak. A város hatalmának megnövekedésével római republikánus hagyományokat igyekeztek feleleveníteni s 1200-tól kezdve két konzul vezette a város ügyeit. A selyem-, posztó-, szőrme-, papíripar, elefántcsontfaragás, ötvösipar és kereskedelem növekvő gazdagságoknak lett a forrása. A XIII. századtól kezdve a firenzei bankárok összeköttetésben állottak egész Európával. A firenzei aranyforint lett a legfontosabb kereskedelmi pénze Itáliának, a Levanténak és Közép Európa nagy részének. Róma, Velence, Genova, Milano és Pisa mellett ekkor kezdett Firenze Olaszország első városai közé emelkedni. A sötét, védelemre berendezett házak és vaskapus tornyok között paloták emelkedtek. A XIII. század végéről valók Giotto freskói s ekkor kezdett felépülni a Palazzo del Popolo, a dóm, a Santa Croce és a Santa Maria del Fiore temploma. Az utcák a guelfek és ghibellinek, a régi nemesség, megvagyonosodott polgárok és alsóbb osztályok, – grandi, popolo grasso és plebe minuta, – közötti harcok zajától visszhangoztak s a város története száműzetéseknek, vérpadra hurcolásoknak és megrendítő családi tragédiáknak a szüntelen sorozata. Danténak bőségesen volt alkalma, hogy a pokol legfenekének jégbörtönét testvérek és vérrokonok gyilkosaival megnépesítse. 1267-ben a ghibellineket keserves harcok után kipusztították a városból, de Firenze, amely magát az „egyház leghívebb szolgájának“ nevezte, nem pihent meg és nem lett jámborabb. A város átalakulóban volt a heroikusból a polgári és demokratikus társadalom, de egyúttal az egyszerűségből a gazdagság felé. Úgy, mint Rómában, a gazdagsággal együtt Firenzében is élni kezdtek az emberek. Pazarlás, fényűzés kapott lábra és az életörömet még a legszörnyűbb megpróbáltatások sem tudták elfojtani. Ezt ostorozza Dante és ezt örökíti meg a frivol kacagás hangján Boccaccio.

II.

Nagy költők és gondolkodók méltatásánál, akik egész korok lelkét tükröztetik vissza, fontosabb a miliőnek megrajzolása, a levegőnek jellemzése, melyet magukba szívtak, mint életük aprólékos részleteinek a feljegyzése. Életükben nem az a fontos, hogy mit ettek és ittak, hanem csakis az, ami lelki fejlődésükre gyakorolt befolyást. E tekintetben a legszerencsésebb helyzetben vagyunk Danténál. Élettörténetének csak nagyon kevés és szegényes adat alkotja a gerincét, de ami ez adatok között hiányzik, kitölti ő maga lelkének és lelki átalakulásainak szüntelen megrajzolásával. Mert Dante, aki teológiai eposz formájában a világirodalomnak legnagyobb látomását írta meg, alapjában véve lírikus egyéniség, aki mindent a saját lelkén keresztül szemlél és örök időkre egyik legegyénibb költője a világnak.

Még születése napját se tudjuk pontosan. 1265-ben született, mint maga mondja az Ikrek jegyében, tehát május 18. és június 17. között. Családja, az Alighieri-család, guelfpárti volt és a Péter-kapu közelében állott a házuk. Egyebet róluk alig tudunk, mert Dante, aki minden valamirevaló kortársát úgy őrizte meg az örökkévalóság számára, mint a borostyán a magába zárt rovarokat, a tulajdon családjáról, szüleiről, feleségéről, gyermekeiről sehol sem beszél. Gyermekkorában szinte lüktetve érik egymást a tragikus események Itáliában. Egy éves volt, mikor Manfréd, II. Frigyes törvénytelen fia Beneventnél csatát, országot és életet vesztett Anjou Károllyal szemben, akit IV. Ince pápa hívott Itáliába az olasz ghibellinek ellen. Kis gyermek volt még, mikor az utolsó Hohenstaufent, a tizenhat éves Konradint a tagliacozzoi vesztett csata után Nápolyban és Farinata degli Ubertinek, a firenzei ghibellin vezérnek a fiait, szülővárosa piacán lefejezték. Hallotta, hogy gyilkolta meg a viterboi templomban Guido di Monforte az angol király testvérét. Mint gyermek látta Anjou Károly bevonulását Firenzébe és már az ifjúkor határán állott, mikor végigfutott Itálián a szicíliai vecsernyék híre. Néhány évvel később már maga is részt vett a toszkán guelf városok, Arezzo és Pisa elleni vállalkozásokban. Ekkor értesült róla, hogy Ugolino della Gherardescát, Pisa főkapitányát, aki signoriát akart alapítani, Ubaldin érsek csellel elfogatta s unokáival együtt éhen veszejtette. Ezt a történetet később a Pokolnak egyik legdrámaibb epizódjában örökítette meg. Ezek az ifjúkori képek nyújtották a legbőségesebb anyagot az Isteni színjáték későbbi írójának.

A miliőt így ismerjük, de hogy Dante milyen életet élt ebben a miliőben, nagyon kevéssé tudjuk. Korán felébredt benne az első szerelem, amely állandóan visszatérő motívuma lett egész életének. A firenzei népnyelven kívül elsajátította a latint, a provencalt és a langue d’oilt, behatolt a természettudomány, dialektika és teológia rejtelmeibe. Megismerkedett a trubadúr-költészettel, amely Provenceban született és II. Frigyes alatt Szicíliában is meghonosodott. Sarkalni kezdte a nagy trubadúr-költők híre, dicsősége; maga is verselni kezdett s első szonettjeit, canzonéit bemutatkozó levelek kíséretében küldözgette el költőtársainak.

Mint minden fiatal embernek az életében, aki érzi magában a nagyrahivatottságot, de még nem tudja, hogy hol kell ennek a hivatottságnak megnyilatkozni, nála is egymást érik a végletek. Fegyverek csattogása, költészet, sóvárgó szerelem egy hölgy után, aki nem lehet az övé és fiatalon otthagyja az élők világát, azután a visszahatás, Assisi Szent Ferenc csuhája és viharos évek Firenze arany ifjúságának a társaságában. Utána a megállapodottság évei. Szonettjeinek, canzonéinak gyűjteményei, melyekkel első és tiszta szerelmének adózik, a Vita nuova és a Canzoniere már nevet szereznek neki. Harminc éves korában megnősül, elveszi Gemma Donatit, a Donatiak előkelő családjából. Lefoglalja a közélet, tagja lesz a százak tanácsának, követségekben képviseli a firenzei köztársaságot és 1300-ban a megreformált alkotmány legnagyobb méltóságainak, a hat priornak a sorába emelkedik.

Itt kezdődik életének a tragikuma. A ghibellinizmus teljes bukása után az új pápa, VIII. Bonifác elérkezettnek látta az időt, hogy francia segítséggel a pápaság világi hatalmát véglegesen megalapítsa. E törekvéssel szemben maguk a firenzei guelfek szakadtak kétfelé. Rövidesen a fehérek és feketék pártharcától zajlott a város s a fehérek, kikhez Dante is tartozott, elvül tűzték ki, quod de servitiis faciando domino Papae nihil fiat. Új elnevezés alatt soraikban a legyőzött ghibellinek hagyományai keltek életre. A pápa, állítólag hogy békét teremtsen, Valois Károlyt Toscana békítője címmel küldte Firenzébe. A békítő fegyverrel jött és a feketéket segítette uralomra. Az új kormány a feketék soraiból alakult meg s 1302 január 17-én az új podesta, Cante de Gabrielli d’Agobbio, éppen mikor ő maga távol volt a várostól, három prior társával együtt hivatalok áruba bocsájtásáért, zsarolásért, vesztegetésért, lázadásért a pápa és a király ellen, száműzte Dantet. Az ítéletet még kétszer megújították, sokkal erősebb formában; in contumaciam kimondták rá a megégetést s ettől fogva Dante többé nem látta viszont szűkebb hazáját.

Csaknem húsz évig bolyongott hontalanul, fejedelmek udvaraiban, ahol visszatérésre való alkalmakat várta, egyetemeken, Bolognában, Párisban, ahol csalódásai után a sapienza divina megnyugvását kereste. A hontalanságnak ezek az évei jelzik Danténál a mélyebb lelki munka kezdetét. Ekkor kezdte írni a Convivio című befejezetlenül maradt bölcselő költeményt, melyben kora egész ismeretanyagát fel akarta dolgozni. Csak négy rész készült el belőle, a bevezetés, a tudományokról, a filozófiáról és a nemességről szóló fejezetek. Legmeglepőbb benne a nemességről szóló fejezet, amelyben a legmodernebb elveket hangoztatja. Nem a nemzetség teszi a nemest, hanem az egyes a nemzetséget és az igazi nemesség nem a születésben, leszármazásban, hanem az egyénben rejlik. Hogy minél többen megértsék, a nép nyelvén írta ezt a könyvét is.

A száműzött előtt rövid időre még egyszer megcsillant a visszatérés reménye, mikor VII. Henrik, a luxemburgiak családjából, leszállt Olaszországba, hogy felújítsa a császárság igényeit. A teljesen ghibellinné vált Dante a császár elé sietett, szenvedélyes üzeneteket küldött Firenzébe s ő, aki valamikor városa szabadságát védte a pápa ellen, most követelte a császárnak való behódolást Egy hatalmas latin nyelvű politikai irattal, De monarchia, kelt a császárság ügyének a védelmére, amelyet Isten rendelt a világi ügyek intézésére. A pápa az úr a lelkiekben, a császár a világiakban, egyik sem sértheti a másiknak a jogát… VII. Henrik vállalkozása nem sikerült s Dante leveleire és könyvére száműzetésének újabb dekretálása volt a válasz. A lehetőség, hogy hazájába visszatérjen, egyre távolodott. Az embereket gyűlölve és emberektől gyűlölve, – amire Villani is céloz, – járta Olaszország udvarait. Mindjobban magába zárkózott s lelki magányában érlelődött benne legnagyobb alkotásának, az Isteni színjátéknak a gondolata. Az történt vele, amit maga irt meg a Convivioban. A fáradt vándor, aki ismeretlen úton házat pillant meg, szállásának véli s mikor csalódik, a következő házban reménykedik. így bolyong az emberi lélek az életen át. Rohan a játék, női szerelem, kincsek és hatalom után s csak végül pihen meg az igazságban és megismerésben. Ettől fogva a külső élet eseményei már teljesen jelentőség nélküliek. A költőnek lelki fejlődése befejeződött. Várni valója már nem volt a földi világtól. Már csak adhatott abból, amit látott, átélt, megismert és látomás formájában elképzelt. Ez az utolsó nagy ajándék az Isteni színjáték, a Divina Commedia. Éveken át dolgozott rajta s részletekben bocsájtotta nyilvánosságra. Alighogy befejezte, 1321. szeptember 13. és 14. közötti éjjelen Ravennában, Guido Novella da Polenta udvarában elhunyt.

Ezekbe a sovány életrajzi adatokba, Dante hányatott életének menetébe és egész költői munkásságába csillogó aranyszál gyanánt szövődik bele egy női alaknak, Beatricének mindenütt jelenvalósága. Az iránta érzett szerelem sugallta a Vita nuova szonettjeit és canzonéit, ő a sugárzó jelensége a Convivio középkorias bölcselő költeményének s ő jelenik meg mint túlvilági kalauz az Isteni színjátékban. Nemcsak megihlető múzsája, hanem valóságos központi jelensége Dante egész költészetének, létének, gondolkodásának és érzésvilágának. Már a Vita nuova összeállítása alkalmával él benne a gondolat, hogy olyan emléket állítson elhunyt ideáljának, amely soha nem halványodó fénnyel ragyog minden korokon keresztül. Che mai non fu detto d’ alcuna… aminőt még nőről nem mondtak soha. Hallatlanul merész fantáziával benne személyesít meg mindent, igazságot, üdvöt, malasztot, diadalmas egyházat s a primum mobile kristályos egében a sugárzó istenség szomszédságába helyezi őt.

Ennek a legmagasabb idealizálás jegyében megjelenő nőalaknak a megítélésénél csak úgy hemzsegnek a legeltérőbb magyarázatok. Az a misztikus köd, melybe Dante burkolja őt s az a kevés valószínű adat, melyet róla tudunk, mintha egyenesen lehetőséget akarna adni ezekre a gyakran természetellenes magyarázatokra. Azt mondja róla, hogy Firenzében pillantotta meg először kilenc éves korában. Kétszer kilenc éves volt, mikor viszontlátta őt, háromszor kilenc éves korában, a zsidó év kilencedik hónapjában vesztette el. Ez adatokban éppen olyan misztikusan csoportosítja a számokat, mint az Isteni színjáték felépítésében, amely a túlvilág három országát énekli meg, mindegyiket harminchárom énekben és egy bevezető énekkel. A három a szentháromság száma, a kilenc a csodáé, a harminchárom Krisztus földi éveinek száma, a száz pedig a tökéletesség jegye. A kabbalisztikus számjátékoknak ez a megismétlődése Beatrice neve körül, az a szinte természetfeletti szerelem, amellyel iránta Dante viseltetik, személyének azonosítása majd a legfőbb jóval, majd a teljes tökéletességgel, adott tápot annak a feltevésnek, hogy Beatricet tulajdonképpen allegorikus alaknak kell tekinteni.

A költői lélek műhelyébe beletekinteni nem tudó száraz szobatudósok okoskodása ez, akik minden költőben, akit filológiai alapon fosztanak meg a költészet ragyogó színeitől, rideg erkölcsi hőst akarnak látni. Ezek nem látják megengedhetőnek, hogy Danténak, aki megnősült, négy gyermeknek volt az apja, élete végéig egy más földi nő legyen az ideálja. A másik párt viszont elhiszi, hogy Beatrice valóságos nő volt s azt vitatja, hogy Dante kizárólag őt szerette, elfordult a földi élettől, mikor kedvese meghalt s egy imbolygó, földöntúli árnyképet követett élete fogytáig. Mintha csak a legegyszerűbb, legtermészetesebb megoldást nem akarnák elfogadni.

Ki is volt tulajdonképpen Beatrice? Boccaccio, aki a XIV. század második felében a firenzei köztársaság megbízásából elsőnek tartott Dante-előadásokat, a legegyszerűbb módon azt mondja, hogy Folco di Ricovero de Portinarinak, az Alighieriek szomszédjának volt a lánya. Később Simone de Bardinak lett a felesége és huszonnégy éves korában, mint több gyermek anyja halt meg. Bármily különösnek látszik is, hogy a nős Dante egy férjes nőt tegyen meg először szerelmi verskötetének, azután teológiai költeményének az ideáljául, én azt hiszem, hogy Boccaccio magyarázatát kell igaznak elfogadnunk. Hisz Boccaccio idejében még élhettek Danténak kortársai, akik ellenőrizhették adatainak a valódiságát. El lehet hinnünk Boccaccionak még azt is, hogy Dante nemcsak megnősült Beatrice halála után, nemcsak bőségesen kivette részét a közéletből, hanem hébe-korba voltak még egyéb szerelmei is.

Még lélektanilag is, költőileg is meg lehet magyarázni a látszólagos ellentmondásokat, csak emberi mértékkel kell mérnünk Dante mindennapi életét. Oly közönséges dolog, hogy a gyerekifjú szerelemre lobban a szomszédnak csinos lánya iránt, verseket írogat hozzá, sőt még örök hűséget is fogad neki. A sóvárgó szerelemnek az évei ezek. Azután a leány, mikor az első igazi férficsókot érzi az ajakán, elfordul a fiutól. Lassan ez is megfeledkezik róla. Ez történt Dantéval is. Élte a firenzei nemes ifjak életét, részt vett a szomszéd városok elleni kisebb hadi vállalkozásokban, belevetette magát a politikába. Időről-időre a régi kép visszatért. Mikor az ideálja meghalt, valósággal emlék gyanánt összegyűjtötte a neki szóló verseket. így született meg a Vita nuova, a középkornak ez a bájos szerelmi verskötete. A skolasztikus okoskodások és magyarázatok, melyek az egyes szonetteket és canzonékat bevezetik és kísérik, nekünk idegenek ugyan s az egészből kiérezni véljük a trubadúr költészet hatását, mely nem igazi érzéseket énekelt meg, hanem csak eszményitett és konvenciók szerint dolgozott. A Vita nuova azonban így is az átlag fölött áll s vannak egyes költeményei, melyek Dantét a szerelmi lírában is a legnagyobbak mellé emelik.

A Vita nuova teljesen az ifjú Danténak a munkája. Azután az élet ismét feledést borított a múltra. Dante is megnősült, lefoglalta a közélet és magas méltóságokra emelkedett. Egyszerre bekövetkezett életének nagy tragédiája, a száműzetés. Ekkor ismét visszatért Beatrice alakja, de már teljesen átszellemülten, szimbólum formájában.

Nagy lelki megrázkódtatás után a ködbevesző valóság beleolvadt a határozott körvonalakat ölteni kezdő költészetbe. Megszületik az új Beatrice, akit mi ismerünk. Tiszta allegória ez a Beatrice nem lehet, mert bajos volna megérteni, hogy miként halhatott meg az egyházi tekintély, igazság, filozófia és minden egyéb, amit nevéhez kapcsolnak, pontosan 1290 június 9-én. Viszont éppen olyan túlzás volna életrajzi jelentőséget tulajdonitani a Vita nuova allegóriáinak és misztikus szám-játékainak. De hát hol is volna a költészet, a költőnek szabad alakitó és teremtő joga, hacsak a rideg valót nyújtaná? A középkorban nem is volt szokatlan, az egész trubadúr költészetnek az volt a jellemző vonása, hogy a költő élete fogytáig egy nőt választott költészetének csillagául s amit róla irt, úgyszólván függetlenítette a földi alaktól. Ez a Dante és Beatrice esete. Csak így lehet Beatricét megérteni, aki a Vita nuovában még eleven, húsból és vérből való alak, de az Isteni színjátékban már csak fénylő sugár. Nagy lelki és érzésbeli megrázkódtatás az, mely ezt a lelki folyamatot előidézi s egyúttal a Vita nuova és a Canzoniere szonettjeitől a Pokol velőtrázó jajgatásáig és a Paradicsom fenségesen szárnyaló énekéig vezet.

III.

Az Isteni színjáték óriási vándorlás a földről a pokol mélységein és a purgatórium hegyén keresztül a mennyországhoz. Nagyszerű túlvilági látomás, mely ezer meg ezer képben visszatükrözi a költőnek a viszonyát a földi és földöntúli világhoz. A tévelygésnek sötét erdejében elvesztvén az igaz utat, éppen szemben a földi boldogságnak a ragyogó hegyével, három vadállat zárja el menekülésének útját. Ekkor megjelenik előtte Beatrice küldötte, Vergilius, az egyetlen pogány, akit a középkor igazán tisztelt, mert állítólag megjövendölte a Megváltónak az eljövetelét és kalauzul szegődik melléje. Vergilius, aki már az Aeneisben elbeszéli egy alvilági útját, végig kalauzolja Dantét a pokol tölcsérének borzalmain, amelynek egyre szűkülő köreiben az isteni igazság örök büntetéssel torolja meg az emberek bűnét és gonoszságát. A borzalmak egyre fokozódnak a föld középpontjáig, ahol minden bűnök koronája, Lucifer székel. Azután következik a fokozatos felszabadulás a rettentő képek alól, amint a túlvilág vándorai a föld túlsó felén, ahol megváltozik a fent és lent, kifelé kúsznak a tölcsérhez, hogy eljussanak az égen ragyogó csillagokhoz.

A föld túlsó felén, a végtelen tenger közepette emelkedik a purgatórium hegye, csúcsán a földi paradicsommal. A hegy megmászása közben Danténak megpróbáltatásokat kell kiállnia, a kapusangyal a hét főbűn betűjét karcolja a homlokára, melyek egyenkint eltűnnek, a bűnhődő vallomását teszi meg a túlvilági boldogságban részes Beatrice előtt s így a feledés és emlékezés vizén is áthaladva, mondja:

e szent habokból kiérve
új ember lettem, mintha új gallyat hoz
az új tavasz az újuló növényre:
tiszta, s röpülni kész a csillagokhoz.

A paradicsom kapujában Vergilius elhagyja őt s Beatrice közbejöttével jut az isteni kegyelemnek teljes birtokába. Innen kezdve a vándorlás már a léleknek az útja a megigazulás lépcsőfokain, az égi szférákon át Istenhez, az értelemmel fel nem fogható örök fényhez, a szeretethez, mely

mozgat napot és minden csillagot.

E vándorlásnak, mely a földi valóságok képeitől az eszményi megigazulásig vezet, Dante az elbeszélője és egyúttal végesvégig a szereplő hőse is. De ő maga egyúttal az egész emberiség. A vadállatok, melyek útját elállják, a földi világ kísértései és veszedelmei, Vergilius az emberi ész, útjuk segítője a mennybéli kegyelem, Beatrice pedig a tökéletességnek az igazságban, bölcsességben és a diadalmas egyházban jelentkező formája. Szimbolikus az is, hogy Dante az emberélet útjának a felén, hozzá pontosan a jubiláris 1300. év március 25-én, melyet a régiek az év első napjának tekintettek, kezdi földöntúli útját s az utazás a nagyhetet veszi igénybe. Szimbolikus a számoknak sűrű játéka is, melyről már megemlékeztünk. Ilyen szimbolikus a Purgatóriumban „egy, kit ötszáztizenötnek írnak“, ami alatt a latin DVX, vezér, értendő.

Kötetet lehetne megtölteni ezekkel a példákkal s képletes kifejezésekkel, melyek a középkor ízléséből és érzésvilágából fakadnak, mikor az emberek a szavakat nem fogalom-jelzőknek tekintették, hanem mélyebb, titkos értelmeket is tulajdonítottak nekik. Az egyes képeknek s együtt az egész költeménynek így kettős az értelme, egyik a történeti, elbeszélő jellegű, mely Danténak az útját s a túlvilág lakóival való találkozásait beszéli el, a másik a szimbolikus értelem, amely a megigazulásnak az útját jelképezi. Ez a kettős jelleg, a valóság képei s az allegóriák szüntelenül egymásba fonódnak. A pokolban még a borzalmas realitások uralkodnak, de felfelé a purgatórium hegyén már egyre jobban előtérbe nyomulnak a szimbólumok, a mennyország pedig teljesen mint az egyház dicsőségének elvont képe jelentkezik. Alvilági utakat már Dante előtt is sokszor tettek meg költők, annyi előfutára van neki, hogy ezeknek az ismertetéséből egész kötet kitelik, de mindezeknél a túlvilág elvont általánositás, a büntetéseknek rémes színekben való kifestése, individuális jelleg nélkül. Danténak az a merész újítása, hogy ismert személyiségekkel népesíti be a földöntúli birodalmakat s nem büntetéseket és jutalmakat emleget, hanem valóságos embereket büntet és jutalmaz. Költeményét ez viszi döbbenetesen közel az emberi lélekhez.

Ahogy Dante a földet, a csillagrendszert és a túlvilágot elképzeli, teljesen az egyházatyák kozmogóniájának az alapján áll. A ptolemaeusi rendszer szerint elképzelt mindenségnek a középpontjában örök mozdíthatatlanságban lebeg a föld. A felső félgömb az emberek világa, keleten a Gangeszen túl kél a nap és nyugaton, az Ebron túl megy le ismét. A félgömb legmagasabb pontján fekszik a szent város, Jeruzsálem. A föld belsejében van a tölcséralakú pokol, melynek legfenekén, a nehézség és hideg középpontjában, az égtől legtávolabb, a helynek örök mozdulatlanságában honol a Sátán. A túlsó félgömbön emelkedik a purgatórium hegye. A mindenséget a kilenc szférájú ég zárja körül, melynek levegője annál nehezebb, minél közelebb esik a földhöz. így sorakoznak egymásután a Hold, Merkúr, Venus, Nap, Mars, Jupiter, Saturnus és álló csillagok szférája s mindezek felett a kristályos ég, a primum mobile, a legtisztább égi igazság színhelye. Ennek a rendszernek a föld és az ember a központi jelensége s kárhozatra jutott, vagy megdicsőült lények népesítik be a túlvilágot is.

Amint a mindenségről alkotott képzetében Dante teljesen a középkori kozmogóniát teszi magáévá, középkori az erkölcsi világfelfogása is. Az a rendszer, ahogy a bűnöket a pokolban és a purgatóriumban sorakoztatja, nagyon messze áll a modern büntetőjogásznak a felfogásától. Büntetéseinek alapja a talio: ki mivel vétkezik, azzal bűnhődik. A szerelem bűnöseit szélvész űzi a levegőben, amint valamikor a szenvedély vihara hajtotta őket; a kapzsiak feje aranyakkal teli zsákba kötözve; a gyilkosok vérfolyamban fuldokolnak; a hideg, számitó bűnösök örök jégbe vannak fagyasztva. Ugyanez az elv, a bűnökhöz hasonló büntetéssel való szenvedés az alapja a purgatóriumban való megtisztulásnak is.

Igy ennek a nagy teológiai költeménynek a keretében egyesíti Dante a középkori kereszténységnek egész tudását, filozófiáját és etikáját. Az ő idejében a keresztény dogma már eljutott a teljes kifejlődéséig. A dogmával együtt Szent Ágoston, Bonaventura, Aquinói Tamás, Duns Scotus, Albertus Magnus, Assisi Szent Ferenc új erkölcstant és új filozófiát is adtak az emberiségnek. Az ő tudásuk, filozófiájuk, erkölcstanuk s az erre alapított világnézet szövődik át Dante költeményén. A reneszánsz hajnala előtt összefoglalja mindazt, amit szellemiekben hét század létrehozott.