Katrine Marçal

Tényleg
nincs
ingyenebéd?

Feminista közgazdaságtan,
ahogyan eddig sosem merted elképzelni

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Katrine Marçal: Who Cooked Adam Smith’s Dinner? – A Story About Women and Economics
Portobello Books, London, 2015

Originally published (without the introduction and epilogue) in Swedish as Det enda könet: Varfor du ar forford av den ekonomiske mannen och hur det forstor ditt liv och varldsekonomin by Albert Bonniers Förlag in 2012.

Copyright © 2020, Katrine Marçal
All rights reserved.
English translation copyright © Saskia Vogel, 2015
Hungarian translation © 2021 Csáki Judit
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítófotó © Fortepan/Főfotó

ISBN 978 963 604 014 7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
A szöveget gondozta Krivánszky Emőke
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2022

„A közgazdaságtan a pénzről szól, és arról, hogy az miért jó.”

Woody Allen

Nyilatkozat

E könyv főhőse fiktív alak, és alig emlékeztet élő vagy halott személyekre. Az ábrázolt valóság pedig valójában nem létezik. A gazdasági elméletek, amelyekből a főhős összeáll, szintén csekély kapcsolatban állnak a valósággal. Bármilyen hasonlóság az olvasó és a könyv főhőse között a véletlen műve.

Ez azért van, mert olyan szeretnél lenni, mint ő. És nem azért, mert olyan vagy.

Előszó

A feminizmus mindig is a közgazdaságtanról szólt. Virginia Woolf saját szobát akart, és az pénzbe kerül.

A tizenkilencedik század végén és a huszadik század elején a nők összefogtak, és követelték az öröklés jogát, a tulajdonlás jogát, a jogot, hogy saját vállalkozást indíthassanak, a pénzkölcsönzés jogát, a munkához való jogot, az egyenlő munkáért egyenlő bérhez való jogot és a jogot, hogy önellátók legyenek, vagyis ne kelljen pénzért házasodniuk, mehessenek férjhez szerelemből.

A feminizmus változatlanul a pénzről szól.

A feminizmus célja az utóbbi évtizedekben az volt, hogy a nők a férfiak pénzét és előjogait birtokolhassák az olyan, kevésbé mérhető dolgok helyett, mint a nyilvános sírás kiváltsága.

Legalábbis vannak, akik így gondolják.

Sok év telt el azóta, hogy az amerikai befektetési bank, a Lehman Brothers 2008. szeptember 15-én csődvédelmet kért. Néhány héten belül számos bank és biztosítótársaság követte. Emberek milliói veszítették el az állásukat és a megtakarításukat. Családok kényszerültek a házuk eladására, kormányok buktak, a piacok megrendültek. A pánik újabb és újabb gazdasági területeken, újabb és újabb országokon söpört végig, a rendszer ahelyett, hogy lábra állt volna, csak botladozott.

Mi meg ámulva néztük.

Ha mindenki csak dolgozik, fizeti az adót és nyugton marad, minden rendbe fog jönni.

Ezt tanították nekünk.

De ez nem volt igaz.

A válság után egyik nemzetközi konferenciát szervezték a másik után, és könyvek tucatjai jelentek meg arról, mi romlott el, és mit kell csinálni. Hirtelen mintha mindenki a kapitalizmust kritizálta volna, a konzervatív politikusoktól a római pápáig. Azt mondták, ez a válság egy paradigmaváltás, és mostantól minden más lesz. A globális financiális rendszert meg kell változtatni. Új értékeknek kell meghatározniuk a gazdaságot. Kapzsiságról, globális kiegyensúlyozatlanságról, jövedelmi egyenlőtlenségekről olvastunk. Egyfolytában azt hallottuk, hogy a „válság” szót kínaiul két írásjeggyel írják le, az egyik „veszélyt” jelent, a másik „lehetőséget”. (Ez mellesleg nem igaz.)

Hat évvel később a pénzügyi szektor talpra állt. A profitok, bérek, osztalékok és bónuszok visszazökkentek a régi kerékvágásba.

A gazdasági rend, amiről oly sokan gondolták, hogy el fog tűnni, makacsnak bizonyult. Intellektuálisan robusztusnak. A kérdés az, hogy vajon miért? Sok válasz létezik. Ez a könyv egyetlen perspektívából tekint a tárgyra: a nemi nézőpontból.

De nem úgy, ahogy gondolod.

„Ha a Lehman Brothers Lehman Sisters lett volna, a pénzügyi válság másképp alakul” – mondta Christine Lagarde 2010-ben, amikor még Franciaország pénzügyminisztere volt.1

Feltehetően nem gondolta egészen komolyan.

A kizárólag nők által vezetett Audur Capital, egy izlandi részvényalap volt az egyetlen, amely egyetlen karcolás nélkül élte túl a válságot, mutatott rá a francia pénzügyminiszter. És vannak tanulmányok, amelyek szerint a férfiak a magasabb tesztoszteronszintjük miatt hajlamosabbak kockázatot vállalni.2 A szélsőséges kockázatvállalás megbillenti a bankokat, és pénzügyi válság alakul ki – vajon ez azt jelenti, hogy a férfiak hormonszintje túl magas a gazdaság irányításához?

Vannak más tanulmányok, amelyek szerint a nők legalább annyira hajlamosak kockáztatni, mint a férfiak, de csak akkor, amikor a menstruációs ciklusuk közepén vannak. Az lehet a probléma a férfi bankárokkal, hogy olyanok, mint az ovuláló nők? Mi a kapcsolat az üzlet és a menstruáció között?3

Megint más tanulmányok szerint a lányiskolába járó lányok ugyanannyira hajlamosak kockáztatni, mint a fiúk. A koedukált iskolák lánytanulói már óvatosabbak. Vagyis úgy tűnik, számít az is, hogy a másik nemhez fűződő viszony tekintetében milyenek a normák és az elképzelések.4

Legalábbis akkor, ha a másik nem jelen van.

Viccelhetünk ezekkel a szempontokkal, vagy vehetjük nagyon is komolyan, de egy tény biztos: a Lehman Brothers sosem lehetett volna Lehman Sisters. Egy olyan világ, amelyben nők dominálnak a Wall Streeten, annyira más lett volna, mint a valóságos világ, hogy a leírása nem mondana semmit a valóságos világról. Több ezer évi történelmet kellene átírni, hogy elérjünk ahhoz a hipotetikus pillanathoz, amikor egy Lehman Sisters nevű befektetési bank kezelni tudta volna egy túlfűtött amerikai lakáspiac szélsőséges kitettségét.

A gondolatkísérlet értelmetlen.

Nem változtathatod át a „brotherst” „sistersre”.

A nők és a közgazdaságtan története sokkal hatalmasabb ennél.

A feminizmus egy több mint kétszáz éves politikai mozgalom és gondolati tradíció. Egyike korunk nagy demokratikus politikai mozgalmainak, bármit is gondolsz a következményeiről. És a feminizmus felel a múlt század vélhetően legnagyobb rendszerszintű gazdasági változásáért is.

Van, aki szerint ez minden idők legnagyobb változása.

„A nők a hatvanas években elmentek dolgozni”: rendszerint így mesélik ezt a történetet.

De ez nem igaz. A nők nem „mentek dolgozni” a hatvanas években vagy a második világháború idején.

A nők mindig is dolgoztak.

Az elmúlt évtizedekben annyi történt, hogy a nők állást változtattak.

Az otthon végzett munkából kimozdulva pozíciókat foglaltak el a piacon, és elkezdtek fizetést kapni.

A nővérként, gondozóként, tanítóként, titkárnőként végzett állásukat otthagyva versenybe szálltak a férfiakkal az orvosi, ügyvédi, tengerbiológusi pályákon.

Ez gigantikus társadalmi és gazdasági váltást mutat: a népesség fele a munkája nagyobbik részét az otthon helyett immár a piacon végzi.

Az egyik gazdasági rendszerből átléptünk a másikba anélkül, hogy valójában észrevettük volna.

Ugyanekkor megváltozott a családi élet is.

1950-ben az átlagos amerikai nő négy gyereket szült. Ma kettőt.

Nagy-Britanniában és az USA-ban a nők családi helyzete összefügg a képzettségi szintjükkel. A magasan képzett nőknek kevesebb gyerekük van, és később is szülnek. Az alacsonyan képzetteknek több gyerekük van, és sokkal fiatalabban szülnek.5

A médiában mindkét csoportot karikatúraszerűen ábrázolják.

A „karrierista nő” táskájában ott üvölt a gyereke, egyébként is negyvenéves koráig várt, míg végül kinyomta magából, most viszont nincs ideje törődni vele.

Önző, felelőtlen, rossz asszony.

A munkásosztálybeli fiatal anya ül a tanácsi lakásában, segélyen él, férje nincs.

Ő is önző meg felelőtlen, vagyis ő is egy rossz asszony.

A hatalmas gazdasági váltásról szóló vita gyakran itt kezdődik és itt is végződik: hogyan is kellene élniük ezeknek a nőknek, pontosabban a karikatúráiknak.

Skandináviában, ahol a társadalom hatalmas összegeket fektet a gyermekgondozásba és a fizetett szülői szabadságba, a nő családi szerepe nem függ a képzettségi szinttől. És általában több gyerek is születik. De még ezekben a világszerte híres jóléti államokban is kevesebbet keresnek a nők, mint a férfiak,6 és a vezetői pozícióban lévő nők száma is csekély, összehasonlítva más országokkal.7

Van valahol egy egyenlet, amit még senkinek sem sikerült megoldania.

Lehet, hogy még nyelvünk sincs rá, hogy beszéljünk róla, de ez kétségkívül egy gazdasági egyenlet.

Sok ember tart a közgazdaságtantól. A szavaitól, a tekintélyétől, a rítusaitól, a látszólag mindent átfogó érthetetlenségétől. A nagy pénzügyi válsághoz vezető időszakban a gazdaság a szakemberek kezébe került. Azt mondták, hogy ők megoldották a problémás kérdéseket, és mi nem értettük az ő megoldásaikat. Ez volt az a korszak, amikor vezető bankárok celebek lettek, és a Time magazin „Az év emberének” választotta őket, amiért csökkentették a kamatot, hogy megmentsék a nyugati világot.

Ez a korszak elmúlt.

A most következő történet a csábításról szól. Arról, hogy milyen alattomosan siklott a bőrünk alá egy bizonyos közgazdaságtani szemlélet. Hogyan rendezte át az értékeket, nemcsak a globális gazdaságban, hanem a mi életünkben is. Ez a történet nőkről és férfiakról szól, és arról, hogy amikor játékokat valósággá teszünk, azok átveszik felettünk a hatalmat.

Kezdjük a legelején.

Első fejezet
amelyben becsusszanunk a közgazdaságtan világába, és megkérdezzük magunktól, ki volt Adam Smith anyukája

Hogy teszel szert a vacsorádra? Ez a közgazdaságtan alapkérdése. Bár a válasz egyszerűnek tűnik, valójában rettenetesen bonyolult.

A legtöbbünk csak csekély százalékát állítja elő annak, amit nap mint nap elfogyaszt. A többit megvesszük. A kenyér ott ül a polcon a boltban, az áram vezetéken jön, amikor felkapcsoljuk a villanyt. De két vekni kenyér és egy kilowatt elektromosság több ezer ember összehangolt tevékenységét kívánja meg szerte a világon.

A gazda, aki búzát termeszt és eladja a kenyérgyárnak. A cég, amely a zacskót adja el a kenyérhez. A kenyérgyár, amely a kenyeret adja el a szupermarketnek, illetve a szupermarket, amely eladja neked. Ennek mind együtt kell lennie ahhoz, hogy a kenyér ott legyen a polcon bármelyik kedden – aztán ott vannak az emberek, akik eladják a szerszámokat a gazdáknak, elszállítják az árut a boltba, karbantartják a járműveket, takarítják a szupermarketeket és kicsomagolják az árut.

Ennek az egész folyamatnak nagyjából időben kell megtörténnie, nagyjából a megfelelő sorrendben, és elégszer ahhoz, hogy a pékségben ne maradjanak üresen a polcok. És ennek nemcsak a kenyér esetében kell így történnie, hanem minden könyv, Barbie baba, bomba, luftballon és bármi más esetében is, amit csak venni vagy eladni akarunk. A modern gazdaságok bonyolult dolgok.

Ezért aztán a közgazdászok eltűnődnek: mi tartja össze ezt az egészet?

A közgazdaságtant úgy írták le mint a szeretet konzerválásának tudományát.1 Az alapeszme így hangzik: a szeretetből kevés van. Nehéz szeretni a felebarátodat, nem beszélve a felebarátod felebarátjáról. Ezért aztán spórolni kell a szeretettel, nem lehet felelőtlenül osztogatni. Ha szeretettel működtetjük a társadalmat, nem marad belőle a magánéletünkre. És szeretetet nehéz találni – megtartani pedig még nehezebb. Ezért döntöttek úgy a közgazdászok, hogy a társadalmat valami más köré kell szervezni.

Miért ne használnánk helyette az önérdeket? Abból még fölösleg is látszik.

Adam Smith, a politikai gazdaságtan atyja 1776-ban leírta azt, ami megalapozza a közgazdaságtan modern megértését: „Ebédünket nem a mészáros, a sörfőző vagy a pék jóakaratától várjuk, hanem attól, hogy ezek a saját érdekeiket tartják szem előtt.”2

Smith úgy gondolta, a mészáros azért dolgozik, hogy elégedett vevői legyenek, és ilyenformán legyen pénze. Nem azért, mert jószívű. A pék süt, a sörfőző főz – nem azért, hogy boldoggá tegyék az embereket, hanem hogy profitra tegyenek szert. A pékek és a sörfőzők ezért állítják elő az áruikat. Nem az érdekli őket, hogy az emberek finom kenyeret és ízletes sört kapjanak. Nem ez hajtja őket. A hajtóerő az önérdek.

Az önérdekben bízhatsz. Az önérdek kifogyhatatlan.

A szeretet, az a másik oldal. A szeretetből kevés van. Nem elég ahhoz, hogy működtesse a társadalmat; be kell zárni egy konzervdobozba, személyes használatra. Mert ha nem tesszük, minden megromlik.

„– Mi az: száz méter hosszú, csigatempóban mozog és káposztán él?

– ???

– A sor a pékség előtt a Szovjetunióban.”3

Nem akarjuk, hogy olyan legyen a helyzet, mint a Szovjetunióban volt.

Adam Smith megmondta, miért a szabadpiac a legjobb módja egy hatékony gazdaság létrehozásának. Az eszméi a szabadságról és az autonómiáról forradalmiak és radikálisak voltak. Sutba a kötelezettséggel és a szabályozottsággal. Ha a piac szabadon működhet, a gazdaság óraműpontossággal ketyeg az önérdek határtalan üzemanyagától hajtva, érvelt. Ha mindenki önmagáért dolgozik, akkor mindenki hozzáfér azokhoz a dolgokhoz, amikre szüksége van. A kenyér ott van a polcon, az áram fut a vezetékben. És megvan a vacsora.

A mindenekfelett álló önérdek biztosította, hogy az egész összeálljon. Anélkül, hogy ezen gondolkodni kellett volna. Mint egy varázslat. És ez lett minden idők egyik legünnepeltebb története.

A közgazdaságtan hajnalán világos volt, hogy az önzés hajtja a világot.

A közgazdászok az 1800-as évek végén a közgazdaságtan legfontosabb szabályának azt vélték, hogy „résztvevőit kizárólag az önérdek mozgatja”.4 A modern gazdaság az önérdek gránitszilárdságú alapjára épült,5 egy olyan csodára, amely megérdemli mindünk hódolatát.

A közgazdaságtan a kezdetekkor nem a pénzről szólt, hanem arról, hogyan szemléljük az embereket. Lényegét tekintve a közgazdaságtan annak a története, hogyan viselkedünk annak érdekében, hogy bármely helyzetben profitáljunk. Minden helyzetben. Mindegy, mi a következménye.

Ez még csak az alapvető gazdasági elméletek kiindulópontja. Amikor lazán azt mondjuk, hogy „úgy gondolkodunk, mint egy közgazdász”, akkor ezt értjük rajta: „az emberek azért teszik, amit tesznek, mert hasznos a számukra”. Lehet, hogy ez nem a leghízelgőbb kép az emberiségről, de a legpontosabb. Azt is mondják nekünk, hogy ha előrébb akarunk jutni, realistának kell lennünk. Az erkölcstan azt mutatja, hogyan szeretnénk látni a világot, a közgazdászok megmondják, hogy valójában hogyan működik.6 Legalábbis ezt állítják.

És ennél többet nem is kell tudnunk. Így élünk. És ennek hála a társadalom megmarad, mintha egy láthatatlan kéz óvná meg a széteséstől. Ez a nagy paradoxon.

Ahogy mind tudjuk, Isten mindig paradoxonokban szól hozzánk.

A „láthatatlan kéz” a közgazdaságtan legismertebb kifejezése. Adam Smithtől származik, de az őt követő közgazdászok tették ismertté.7 A láthatatlan kéz mindenhez hozzányúl, mindent irányít, mindenhol jelen van, mindent eldönt – de se nem látod, se nem érzed. Nem fölülről vagy kívülről avatkozik közbe vagy mozgatja a dolgokat, hanem a cselekedetek és az egyének döntései között és azokon belül működik. Ez a kéz mozgatja a rendszert – belülről. Ez az elmélet nagyobb hangsúlyt kapott a későbbi közgazdászoknál, mint Adam Smithnél. A politikai gazdaságtan atyja csak egyetlenegyszer említi a Nemzetek gazdagságában, manapság mégis gyakran tekintik a közgazdaságtan alapjának.

***

Egy évszázaddal azelőtt, hogy Adam Smith a láthatatlan kézről írt, az angol Isaac Newton megjelentette a Philosophiae Naturalis Principia Mathematica című művét.

Newton, az asztronómus, matematikus, természettudós és alkimista megmagyarázta, milyen erők tartják a Holdat a pályáján. Kiszámolta a bolygók mozgását, a gravitáció húzóerejét és azt, hogy az almák miért a föld felé esnek – mindet ugyanaz a gravitáció irányítja, amely az égitesteket is a pályájukon tartja.

Newton a modern tudományt és a létezés egészen új látásmódját adta nekünk.

Az ő idejében a matematikát isteni nyelvnek tekintették. Isten a matematikán keresztül tette az emberiség számára érthetővé a „természet könyvét”. Isten azért adta nekünk a matematikát, hogy megértsük a teremtést. Newton felfedezései megrészegítették a világot.

Talán leginkább Adam Smitht és a bimbózó politikai gazdaságtant.

A naprendszer törvényeit, amelyeket korábban csak Isten ismert, hirtelen tudományos módszerrel is olvasni lehetett. Megváltozott a világszemlélet. Korábban Isten közbelépett, volt véleménye, lesújtott, tengereket választott szét, hegyeket mozgatott meg, és személyesen bontotta ki mindennap millió és millió virág szirmait. Az új szemlélet viszont azt sugallta, Isten nincs jelen; a mindenség egy óramű, amelyet ő alkotott és ő húzott fel, de az immár a saját ritmusában jár.

A világ egy szerkezet lett, egy hatalmas automata, egy gigantikus előadás, ahol a különböző részek úgy zümmögnek, akár egy gép alkotóelemei. A kor értelmisége egyre inkább hitte, hogy a világon minden mást is meg tud magyarázni ugyanúgy, ahogy Newton a planéták mozgását. Isaac Newton felfedezte a természet törvényeit – és velük Isten valódi tervét a világra nézvést.

És nyilván ugyanez a megközelítés segíthet megmagyarázni a társadalom törvényeit, és ezáltal Isten valódi tervét az emberiséget illetően, gondolta Adam Smith.

Ha a természetben létezik mechanizmus, akkor lennie kell a társadalomban is.

Ha az égitestek mozgásának vannak törvényei, akkor olyan törvényeknek is létezniük kell, amelyek az emberi testek együttmozgását írják le.

És ezeket ki kell tudni fejezni a tudomány nyelvén.

Ha megérthetnénk ezeket a törvényeket, akkor adaptálhatnánk a társadalomra. Harmóniában élhetnénk a valódi tervvel. Az erőkkel együtt úszhatnánk, nem pedig szembe velük, és megértenénk, mi miért történik. A társadalom súrlódásmentes lenne, akár az óramű, és úgy járna, ahogy az a legjobb nekünk.

Ezt a feladatot vállalta Adam Smith és a közgazdaságtan. És ez nem kis feladat volt. Hogy érhetnénk el a természetes harmóniát?

Az az erő, amiről feltételezték, hogy ugyanazt a szerepet játssza a társadalomban, mint a gravitáció a naprendszerben: az önérdek.

„Ki tudom számítani az égitestek mozgását, de az emberek őrületét nem” – mondta maga Newton.8 De senki nem figyelt rá. Úgy tűnt, Adam Smith felfedezte Isten valódi tervét a világra vonatkozóan, amely tökéletesen tükrözte a newtoni fizika képét a természetes szabadság rendszerében.

Ha meg akarsz érteni valamit, szedd szét – ez volt Newton módszere. Szedd szét az egészet kisebb darabokra. És ha még mindig nem érted, szedd szét még jobban. Törd még kisebb darabokra. És így tovább. Végül elérkezel a legeslegkisebb darabokhoz, a legapróbb legóelemhez, amiből minden felépül. Az elemi részecskéhez. Az atomhoz. A legkisebb komponenshez. És akkor tanulmányozhatod. És ha megérted ezt a darabkát, akkor mindent megértesz.

A nagy egész nem azért változik, mert a részecskék változnak; a részecskék mindig függetlenek attól, aminek a részeit képezik. Minden változás csak egy új mintázat, amelyben a részecskék átrendeződnek. A mozgásukat pedig a természeti törvények vezérlik. És a világ logikus, akár egy óramű.

A közgazdászok megpróbálták lemásolni ezt a trükköt. Ha meg akarod érteni a gazdaságot, szedd szét. Darabolj fel minden összetett, összehangolt folyamatot, amely odavezet, hogy a hentesnél minden kedden legyen bélszín. És ha még mindig nem érted, szedd szét még jobban. Törd még kisebb darabokra. És amikor a darabkák egyre kisebbek lettek, a közgazdászok megtalálták a legkisebb lehetséges komponenst, amelyről úgy hitték, hogy az egész legkisebb része. És ezt elnevezték „individuumnak”, egyénnek.

Ha megérted az egyént, megértesz mindent, gondolták.9 Ugyanúgy, ahogy az akkori fizikusok az oszthatatlan atomra esküdtek, a közgazdászok az autonóm individuumra. A társadalom pedig egyszerűen az individuumok összessége. Ha a gazdaság megváltozik, az nem azért történik, mert az egyén változik – az ő identitására ugyanis a többiek nincsenek hatással. De döntéseket hoz. És minden változás egy új séma, amelybe belehelyezi magát. Új döntéseket a másokhoz való viszonyában hoz. Az egyének sosem találkoznak, de hatnak egymásra. Mint a biliárdgolyók. Az egyén öntudata, ami csak és kizárólag az egyén befolyása alatt áll, örökre változatlan marad.

A többi: néma csend.

Jegyzetek

előszó

1Lásd Lagarde, 2010.

2Lásd Croson és Gneezy, 2009.

3Lásd Pearson és Schipper, 2013.

4Lásd Booth, Cardona-Sosa és Nolen, 2014.

5Lásd Wolf, 2013, 2. fejezet.

6Lásd Statistics Sweden, 2004. (Szerkesztői megjegyzés: Magyarországon egy 2019-es felmérés alapján a nők 18,2 százalékkal keresnek kevesebbet a férfiaknál. Forrás: https://www.europarl.europa.eu/news/hu/headlines/society/20200109STO69925/a-ferfiak-es-nok-fizetese-kozotti-szakadek-okok-es-megoldasi-javaslatok. Letöltés időpontja: 2021. október 21.)

7A Grant Thornton International Business Report 2012-es listáján Svédország a huszonötödik, Finnország a tizenharmadik, Dánia a harminchetedik helyen állt. (Szerkesztői megjegyzés: Az Eurostat adatai alapján 2016-ban Svédországban és Magyarországon a cégek harminckilenc, Finnországban harmincnégy, Dániában pedig huszonnyolc százalékánál töltötte be nő a vezető pozíciót. Forrás: https://www.ksh.hu/interaktiv/eurostat/womenmen/bloc-2c.html?lang=hu. Letöltés időpontja: 2021. október 25.)

első fejezet

1Lásd McCloskey, 2000, 13. o.

2A. Smith, 1992, 24. o.

3Közismert vicc az egykori Szovjetunióban.

4Edgeworth, 1967, 16. o.

5Stigler, 1971, 265. o.

6A Lökonómia előszavából.

7A „láthatatlan kéz” kifejezés mindössze egyszer fordul elő a Nemzetek gazdagságában, és akkor is az import szigorításával kapcsolatban. Lásd Nemzetek gazdagsága, Negyedik könyv, Második fejezet.

8A Newtonnak tulajdonított aforizmát először Henry Richard Fox Bourne idézi The Romance of Trade című, 1871-es munkájában.

9Lásd például J. B. Davis, 2003.

Tartalom

Nyilatkozat

Előszó

Első fejezet
amelyben becsusszanunk a közgazdaságtan világába, és megkérdezzük magunktól, ki volt Adam Smith anyukája

Második fejezet
amelyben megismerkedünk a homo economicusszal, és rájövünk, hogy hihetetlenül vonzó

Harmadik fejezet
amelyben világossá válik, hogy a homo economicus nem nő

Negyedik fejezet
amelyben azt látjuk, hogy a homo economicusszal kötött megállapodásunk nem úgy alakul, ahogy vártuk

Ötödik fejezet
amelyben hozzáadunk nőket, és megkeverjük

Hatodik fejezet
amelyben összeolvad Las Vegas és a Wall Street

Hetedik fejezet
amelyben a világgazdaság a pokolra jut

Nyolcadik fejezet
amelyben megtudjuk, hogy a férfiak sem olyanok, mint a homo economicus

Kilencedik fejezet
amelyben kiderül, hogy a gazdasági ösztönzők nem olyan egyszerűek, mint gondolnánk

Tizedik fejezet
amelyben felismerjük, hogy nem vagyunk önzők csak azért, mert több pénzt akarunk

Tizenegyedik fejezet
amelyben szembesülünk azzal, hogy egy negatív szám is nulla

Tizenkettedik fejezet
amelyben mind vállalkozók leszünk

Tizenharmadik fejezet
amelyben megtudjuk, hogy a méh nem egy űrkapszula

Tizennegyedik fejezet
amelyben felfedezzük a homo economicus előre nem látott mélységeit és félelmeit

Tizenötödik fejezet
amelyben világossá válik, hogy korunk legnagyobb történetének csak egyetlen neme van

Tizenhatodik fejezet
amelyben ráébredünk, hogy minden társadalom szenved a hülyeségtől, és elköszönünk

Epilógus

Jegyzetek

Bibliográfia

Névmutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Fira Sans – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0