Nővéremnek, Cordeliának,
és unokahúgomnak, Elodynak

1928

Első fejezet

A londoni báli szezon csúcsán a Guinness családnál tartott est a szokásos módján vette kezdetét. Arra senki sem számított, hogy egy halálesettel fog majd végződni.

Louisa Cannon konyhalányként dolgozott a Grosvenor Place-en álló háznál. Mármint átmenetileg, ahogyan gyakorta emlékeztette magát rá. Tisztában volt vele, hogy tisztességes munkát végez, de az igazat megvallva már régóta véget akart vetni szolgálói pályafutásának, csak hát a szükség nagy úr, valamiből fizetnie kellett a számláit. A hosszú tél után teljes pompájukban bújtak elő a Hyde Park virágai, ahogy nem sokkal utánuk az elsőbálozók is, készen arra, hogy olyan szemet gyönyörködtetően táncolják át a báli szezont, ahogy gondosan ápolt növények hajladoznak a szélben. Louisát hidegen hagyta a férjvadászatuk, az ezzel járó élénk társasági élet viszont hónapokon át többletmunkát biztosított a számára, ami tökéletesen megfelelt neki.

Ezen a bizonyos júniusi estén a háziasszony, Lady Evelyn középkori stílusban díszítette fel a házat, a mayfairi otthonok ebédlőjében általában látható hosszú szárú rózsák helyett nyári vadvirágokból álló csokrokat használva hozzá, melyeket szanaszét elhelyezett ónedényekbe állítottak bele. Koromtól megfeketedett gerendákat erősítettek a mennyezetre; a helyiségeket csöpögő gyertyákat utánzó, halványsárga fényű villanykörték világították meg, a kandallók pedig inkább csak parázslottak és füstöltek, ahelyett hogy lobogott volna bennük a tűz. Az így keletkezett ragyogás kedvező megvilágításba helyezte még a legrozogább matrónák dekoltázsát is.

Louisát felküldték, hogy a személyzet lakrészét a ház többi helyiségétől elválasztó, párnázott zöld ajtón bemenve keresse meg és hívja vissza az egyik inast, ugyanis a házvezetőnő véletlenül észrevette, hogy túlságosan korán elvitt felszolgálni egy tálcányi ördög lóhátont, melyeket a hajnali egykor feltálalandó korai reggelihez szántak. Most még csak az éjfél közelgett, Louisa pedig a lehető legkevesebb feltűnést keltve megpróbálta fellelni az inast, akit mintha a föld nyelt volna el. Számos nagyobb szoba terült el a központi csarnok körül; ezek mind zsúfolásig tele voltak a félhomályban mulató vendégekkel. Éppen a könyvtárszobán haladt keresztül, amikor megpillantott valakit, akitől földbe gyökerezett a lába: Nancy Mitfordot.

A fiatal nő az egyik húga, Diana társaságában álldogált ott. Eltelt néhány év, mióta Louisa utoljára látta őket, és míg ezalatt az idősebb nővér szinte alig változott, a húga annál inkább. Szépsége, melynek előjelei már kislánykorában is kirajzolódtak finoman az arcán, krémszínű bőrén a halványrózsaszín pírral egy márványszoboréra emlékeztetett. A két lány meglehetősen elmélyült társalgásba merült egy fiatalemberrel, így nem vették észre az egyik oszlop takarásába bújó egykori pesztrájukat. Talán oda kellett volna köszönnie nekik, de annyira káprázatosan néztek ki, és olyan magabiztosnak tűntek, hogy nem akarta, hogy meglássák a konyhalányi öltözékben. Amennyire ők tudják, Louisa azért költözött Londonba, hogy a független, modern, sikeres nők életét élje. Tisztában volt vele, hogy a Nancynak írt leveleiben sem rombolta le ezt a magáról kialakított képet.

– Ha süti lennél, akkor gyömbéres keksz lennél – közölte az idősebb Mitford lány a férfival.

– Hogyhogy?

– Ínyencfalatnak tűnsz, de beléd törik az ember foga, és kellemetlen utóíz marad utánad.

– Azt hiszem, együtt tudok élni ezzel – mosolyodott el a férfi, aztán belekortyolt a ginkoktéljába. – Te pedig egy Ekler fánk. Minden porcikád ízletes, de nem tudja az ember, hogyan birkózzon meg veled.

– Nem tudom, hogy most örülnöm kéne ennek, vagy megsértődnöm rajta.

– Tökéletes válasz.

– És én mi vagyok, Mr. Meyer? – vágta pózba magát Diana; oldalra billentette hosszú nyakát, ívbe hajlította a hátát.

Louisa látta, ahogy a fiatalember végigméri a lányt, mielőtt lassan ejtve a szavakat válaszolt volna neki.

– Egy Florentin-szelet. Gyönyörűséges, de törékeny.

– Nem egészen értem, hogy… – húzta ki magát Diana, hátralépve egyet közben.

– Psszt, nézd csak, ott van Bryan Guinness! – intett a nővére a fejével egy vékony, fiatal férfi felé, aki a helyiség túlfelén túlzottan artikulálva társalgott egy hölggyel, aki hallótölcsért tartott a füléhez.

– Na és? – nyúlt a lány egy elhaladó inas tálcájához, lekapva róla egy pezsgőskelyhet.

– Ne játszd itt nekem az ártatlant! Egész nyáron vele táncikáltál. A vak is látja, miképp éreztek egymás iránt. Ebből pedig elég! – vette ki Nancy az italt a húga kezéből. – Még csak tizenhét éves vagy, két pohárral untig elegendő lesz belőle.

Diana megjátszott bosszúsággal villantotta rá a fogát, de aztán meglehetősen könnyen megadta magát.

– Három nap múlva már tizennyolc leszek, ő pedig kiválóan táncol, ezért hagyom, hogy olyan gyakran felkérjen, de legyen; megyek, és odaköszönök neki. – Ezzel elsétált, Louisa pedig jobban behúzódott az oszlop árnyékába. Tudta, hogy meg kéne próbálnia elosonni onnan, de valami arra késztette, hogy tovább hallgatózzon.

Nancy gúnyos tekintettel figyelte távozó húgát, de aztán hirtelen leállította magát.

– Te most duzzogsz itten? – tudakolta döbbent arcot vágva Mr. Meyer, bár Louisa gyanította, hogy a hatás kedvéért esetleg rájátszik egy kicsit.

– Dehogy. Már az is épp elég szégyen nekem, hogy van egy hugicám, akinek a szépségét egész London tátott szájjal bámulja, nemhogy még hozzámenjen egy férfihoz, akinek a gazdagsága Krőzuséval vetekszik, míg én még csak a közelébe sem kerültem eddig annak, hogy bárki megkérje a kezem. Egyébként meg anyus amúgy sem egyezne bele soha, hogy Diana hozzámenjen.

– Ugyan miért nem?

– Mert ekkora vagyon már káros.

– Hát, nekem lennének ötleteim, mire költsem el…

– Igen, igen, mindannyian jól tudjuk. Szőlőfürtöket csócsálnál a pamlagodon heverészve. Igazi falusi ficsúr vagy.

Kínos csend ereszkedett közéjük, míg aztán a férfi meg nem próbálta más irányba terelni a beszélgetést.

– Elég vacak ez a bál, nem? Miképp fogsz tudósítani róla?

– Nem is tudom; csak a szokásos felhozatal van jelen. Hé, nézd csak, ott van Evelyn Waugh – ragyogott fel a fiatal nő arca. – Igazán ígéretes regényíró. De ezt már megírtam róla. Itt kell lennie valahol a Mulloney házaspárnak is; belőlük már lehet kerekíteni egy jó sztorit.

– Ők meg kik?

– Kate és Shaun Mulloney, igazán szép és szórakoztató egy pár. És ezzel mindent el is mondtam róluk – sóhajtott fel a lány. – Pedig még hetek vannak hátra ebből a szezonból, amiről tudósítanom kellene – biggyesztette le ismét rosszkedvűen az ajkát.

Mr. Meyer a magasságával, karcsú alakjával és szépen szabott öltözékével lehet, hogy kitűnt a tömegből, ábrázata azonban, bár vonzónak tűnt annak, aki egyenesen ránézett, egyenletesen megrajzolt vonásai miatt nem hagyott mély benyomást senkiben sem. Louisa eltöprengett rajta, hogy vajon látta-e már valahol, vagy a férfi csak úgy nézett ki, hogy ezt az érzést keltette benne. Figyelte, ahogy Mr. Meyer végigméri a helyiséget, majd sorolni kezdi a jelenlévőket:

– Mária koronahercegnő, Lady Lascelles, Abercorn hercege és hercegnéje, Devonshire hercegnője, aki kifejezetten gyönyörűen öltözött ma ki, ami elvégre el is várható olyasvalakitől, aki….

– Mária királyné társalkodónője – mondta vele egyszerre Nancy.

– Meg nem tudom érteni, hogy Anglia leggazdagabb hölgye ugyan minek vállal bármilyen munkát – nevetett fel a férfi. – Portland hercegnője, Rutland hercegnője… – folytatta aztán, majd elakadt.

– Ez valójában nemcsak egy állás neki, hanem a második legrangosabb női pozíció a királyi udvarban. – Louisa felismerte Nancy apját a lány szavai mögött; bár állandóan vitatkoztak, a protokollról mindketten ugyanazt vallották.

– Hálás köszönet az információért, kisasszony – emelte meg nem létező kalapját Mr. Meyer –, ha én lennék Anglia leggazdagabb asszonya, akkor a már említett pamlagomon heverésznék, miközben egy tógás, szolgálatkész Adónisz adogatná a számba egyesével a szőlőszemeket, és nem a királyné aszott barackját nyalogatnám.

Nancy nem mondott erre semmit, ugyanis már kismilliószor hallotta ezt a férfitól.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha betelefonálok az ittlévőkről – jegyezte meg helyette. – A szerkesztőm rá fog harapni a témára. Bár nem hiszem, hogy bármelyikünk is annyira ragaszkodna hozzá, hogy beszámolót írjon róla. Megyek, beszélek Bryannel, hátha tudok némi porszemet hinteni a gépezetbe.

Nancy odébbállt, feltehetően azért, hogy keressen egy telefont, ahonnan felhívhatja a magazint, amely, ahogy korábban elmesélte Louisának, készséggel leközölte már néhány írását, noha azt be kellett vallania, hogy annyit azért nem keres ezzel, hogy megérje látni, ahogy a barátai látványosan összehúzzák a cipzárt a szájukon, valahányszor csak meglátják őt közeledni.

Mr. Meyer magára maradva zsebre vágta mindkét kezét, és elsétált a bálterem irányába, Louisa pedig végre észrevette az elkóborolt inast, ezért nem követte az újságírót.

*  *  *

A bálterem alatt található személyzeti helyiségek nyüzsgő méhkashoz hasonlítottak, ahol minden mozdulat gondosan meg van komponálva. A szolgálókhoz halkan leszivárogtak a jazz ritmikus ütemei, de egy perc idejük sem volt arra, hogy megálljanak, és hallgassák egy kicsit. Inasok hada (akik közül sokat csak erre az estére vettek fel) rohangált fel-le a lépcsőkön az ezüsttálcáikkal, melyeket aztán körbevittek a tartalmukkal, vagy összeszedték rájuk a kiürült poharakat. A segédszakács és a konyhalányok elő-, majd elkészítették a vacsorát, melyet a családtagok és azok néhány barátja még a bál kezdete előtt elfogyasztott; utána le is szedték az asztalt, az este azonban még messze nem ért véget számukra. Jelenleg a reggeli elkészítésén ügyködtek. Baconnel teli tálcák sorakoztak arra várva, hogy ropogósra piruljanak majd a sütők alsó részében, az egyik konyhalány pedig egy hatalmas keverőtál előtt állt, ugyanis azt kapta feladatául, hogy törjön és verjen fel százötven tojást. A helyiség közepén terpeszkedő, magas faasztalon vajtömbök hevertek, melyeket vékony lapokra kell majd vagdosni, aztán feltekerni, meg nagy kenyerek, melyeket fel kellett még szeletelni, és megpirítani. Egy üstnyi sáfránysárga kedgeree már szépen melegedett; valaki folyamatosan kevergette, nehogy a rizs odaragadjon az aljára. A konyhában meleg uralkodott a sütők és a gőz miatt; csörömpölő edények állandó kakofóniája töltötte meg, ahogy a mosogatólány szorgosan tevékenykedett. Mindehhez jöttek még a kiabálva kiadott utasítások.

A kiválóan megszervezett káosz közepén talán nem volt meglepő, hogy kizárólag Louisa hallotta meg, hogy valaki kopog a hátsó ajtón. Sietve körbepillantott, és mivel nem látta sem a házvezetőnőt, sem a szakácsot, odament, hogy ő maga nyissa ki. Egy férfit talált ott: a fickó a kabátzsebébe süllyesztette a kezét, lapos pork pie kalapját pedig a meleg éjszaka ellenére mélyen a fejébe húzta. Olyan benyomást keltett, mint akire igencsak ráfér egy alapos fürdés; mereven bámult a nőre. Louisa már azon kezdett töprengeni, van-e nála némi apró, amivel az útjára engedhetné, de a férfi nem alamizsnáért vagy egy kis ennivalót koldulni jött.

– Ronan barátja vagyok – mormogta.

– Tessék? – értetlenkedett a nő, amitől meg szemmel láthatóan a fickó is összezavarodott.

– Nem magácska a Rose? – tudakolta.

Louisa éppen megpróbált rájönni, ki lehet az a Rose, ugyanis nem ismert névről mindenkit, aki ezen az estén itt dolgozott, amikor idegesen elnyomakodott mellette egy lány.

– Köszönöm, de engem keresnek – magyarázta közben, majd amikor Louisa tapodtat sem mozdult, mivel ötlete sem volt arról, mi folyik itt, a férfihoz fordult, és határozottan beszélni kezdett hozzá. – Én vagyok Rose. Köszönöm, Miss – ismételte meg utána Louisa felé. Fiatalabb lévén nála nem merte egy az egyben elküldeni, ellenben nyilvánvaló volt, hogy nem akarja, hogy ott maradjon.

– Igazán nincs mit – vonta meg Louisa a vállát, és otthagyta őket, de közben még hátrafordult egy pillanatra, pont időben ahhoz, hogy meglássa, amint a férfi egy apró csomagocskát nyom a lány kezébe, aki azt sebesen el is rejtette a köténye zsebében.

Nem sokkal ezután két fiatal konyhalány sétált át a helyiségen, vékony karjukon mindketten egy-egy piszkos poharaktól roskadozó tálcát cipelve. Amikor Mrs. Norris, a házvezetőnő észrevette őket, rájuk kiáltott, ők pedig haptákba vágták magukat. Sötét karikák virítottak a szemük alatt; Louisa jól tudta, hogy reggel fél hat óta talpon kellett lenniük, hogy minden elkészüljön a bálra.

– Ideje lefeküdnötök, lányok – parancsolt rájuk a házvezetőnő, miután felsóhajtott a látványukon. – Holnap kora reggeltől megint szükség lesz rátok, hogy eltakarítsátok a romokat.

– Köszönjük, Mrs. Morris – csicseregték, ahogy lerakták a tálcáikat a mosogatóra. Mielőtt a házvezetőnő elhagyta volna a konyhát, odabiccentett Louisának, mintegy barátságosan üdvözölve, és némi tiszteletet is közvetítve feléje. Louisa körbepillantott a szorgoskodó személyzeten, melynek tagjai mind szaporán végezték a feladataikat. Elmosolyodott magában. Persze szüksége volt a pénzre, de erre a társaságra is.

Észrevette, ahogy a két fiatal lány cinkosan rákacsint egy harmadikra, aki a tojások feltörésével foglalatoskodott, miközben az egyikük elcsent néhányat a tálcára kikészített ördög lóhátonból.

– Hékás, azok Guinness fiatalúrnak készültek! – ripakodott rájuk a segédszakács, mire felszaladtak a hátsó lépcsőn. Louisa így szem elől tévesztette őket; belesajdult a szíve abba, ahogy a lányok együtt kacarászva elrohantak. Már egy ideje nem volt része ilyen jó barátságban.

*  *  *

Fájó lábuk ellenére a két lány felélénkült a zenétől és a beszélgető vendégek hangjától, ahogy felfelé igyekeztek a hátsó lépcsőkön. Megpillantották a hölgyeket a szép ruhájukban, melyeken a gyöngydíszek csillogtak, ahogy a nők hajladoztak meg suhantak.

– Képzeld csak el, milyen lehet ilyen ruhát felvenni! – súgta Dot, oldalba bökve Elizabetht, miközben egy arany meg ezüst hímzésű ruhakölteménnyel szemezett. A barátnője elvigyorodott, és visszafojtotta a kuncogását.

A negyedik emeleten rátaláltak a barátnőjükre, Norára, egy mosogatólányra, aki szintén már az ágya felé tartott. Hármasban ott álldogáltak egy darabig, fülüket hegyezve az alig hallható muzsika irányába. Elizabeth szórakoztatni kezdte a többieket a bálról szóló sztorijaival.

– Szerintem még a walesi herceget is láttuk – dicsekedett el a végén.

– Álmodik a nyomor – csípett barátnője karjába Nora, ámbár tágra nyílt szeme elárulta, hogy hitt neki. Végül is láthatták, hát nem? Uruk és úrnőjük vagyonosabb, mint amit a lányok elképzelhetőnek tartottak, és tért már be ide mindenféle előkelő népség a naponta fényesre törölgetett főbejáraton keresztül.

– Megleshetjük őket – vetette fel hirtelen Elizabeth, fejével az alattuk lévő terem hatalmas tetőablaka felé intve, mely az ő lépcsőfordulójuk szintjén helyezkedett el, négy oldalán korláttal körbevéve. – Van ott egy kis lyuk, a közepén, nézzétek csak!

– Nem látni innen – állapította meg Nora lebiggyesztett szájjal, miután mind áthajoltak a korláton. Fáradt és eléggé éhes volt már, és mindennek a tetejébe csalódottnak érezte magát, hogy lemarad a látványosságról. Mintha csak elment volna a Marble Archnál lévő Regal Cinemába, de kint kellett volna maradnia, arra ítélve, hogy kintről hallgassa, ahogy mindenki harsányan hahotázik bent a mozgókép láttán.

Dot tizennyolc évesen idősebb volt a barátnőinél, és hajlamos volt azt érezni, hogy felelősséggel tartozik irántuk. Néhány lány alig tizennégy évesen állt munkába a háznál, és hiányoztak nekik a nővéreik, amikor idekerültek. A nővéreik, akik általában valójában felnevelték őket, miközben az édesanyjukat lefoglalták a kisebb testvérek. Dot szívesen magára vállalta a feladatot, hogy szeretetet tanúsítson irántuk, ugyanakkor fegyelemre is tanítsa őket, amivel segített nekik gyorsabban felnőni. Kinyitotta a korlátba vágott kis kaput.

– Mégis mit csinálsz? – kiáltott fel Nora, a szája elé kapva a kezét.

– Nem lesz semmi baj, majd kapaszkodom a korlátba – nyugtatta az idősebb lány. – Csak egy kicsit jobban ki kell hajolnunk, hogy átnézhessünk a lyukon. Nem akarod látni a walesi herceget?

– Nincs is ott – ellenkezett Nora olyan arcot vágva, mint aki mindjárt elsírja magát. – Mi lesz, ha Mrs. Norris feljön ide?

– Nem fog; még mindig sok dolga van – zárta le a vitát Elizabeth.

Dot átlépett a kis kapun; szorosan markolta maga mögött a korlátot, lábujjhegyen egyensúlyozva az üveg szélén. Hirtelen forróság öntötte el, homlokára izzadság ült ki, amit letörölt a karjával. A csillogó veríték alatt haloványabb lett a bőre, mint a fejkötőjébe fűzött, elefántcsontszínű szalag. Elizabeth az arcára kiült elszánt bátorsággal utánalépett. Nora reménykedett benne, hogy valamelyiküknek megjön az esze, így neki nem kell mennie. Valamiért oldalra pillantott, és meglátott a lépcsőkön felfelé iparkodni egy szolgálólányt, akiben nem ismerte fel az állandó személyzet egyik tagját sem. Csak remélni tudta, hogy nem árulja be őket.

Dot beroggyantotta a térdét, aztán kissé elfordította a törzsét. Egyik kezével a mögötte lévő korlátba kapaszkodott, a másikat pedig a tetőablakhoz nyomta. Árnyak mozogtak a tejüveg alatt, a fények elmosódva táncoltak, mint szentjánosbogarak az éjszakában. Halkan felsikkantott, ahogy egy pillanatra megcsúszott a keze a korláton, de aztán hang nélkül kapaszkodott tovább, olyan eltökélten, ahogy a konyhai feladatait is szokta végezni.

Elizabeth ott volt mellette, és szintén lehajolva éppen az ablakra készült támaszkodni az egyik kezével. A zene visszhangzott a fülükben, ahogy még előrébb hajoltak; szívfájdító kilátás nyílt a lent mulatozó és dohányzó férfiakra meg nőkre, akik hangosabban nevetgéltek, mint a londoni állatkert kacagó hiénái.

*  *  *

Fél egykor futótűzként száguldott végig a konyhán az üzenet: hamarosan tálalni kell a reggelit, Louisát pedig felküldte a segédszakács, hogy tudassa az inasokkal, szükség lesz rájuk a kedgeree és a rántották egyidejű felszolgálásában.

A központi csarnokba (ahová a személyzeti helyiségekből nyíló lépcsők is vezettek) folyamatosan érkeztek és távoztak az embertömegek, akik valamelyik másik londoni partiról jöttek, vagy éppen oda indultak. A báli szezon közepén részt venni egy estén olyan, mint amikor kígyók és létrák társasjátékot játszik valaki, körönként ide-oda csusszanva Knightsbridge-ből Mayfairbe, aztán ismét vissza, attól függően, hogy mit hoz a kocka. A lépcsőknél állva Louisa csodálkozva vette észre a korábban látott lányt, Rose-t, ahogy röviden beszél valakivel, akiben Clara Fischert ismerte fel, Nancy egyik barátnőjét, akit ő évekkel ezelőtt látott utoljára. Gyönyörű színésznő volt, amolyan Clara Bow-szerű, és azon kevesek közé tartozott a Mitford lány belső köréből, akik emberszámba vették őt, és nem parancsolgattak neki. Mivel éppen semmi dolga nem akadt, Louisa figyelte, ahogy Rose beolvadt a tömegbe, mielőtt még Clara a mellette álló férfi kezébe nyomta volna az italát, hogy tartsa, amíg ő belekotor az alkalmi táskájába. Az úriembernek hátranyalt haja és zafírkék tekintete volt, amit mindenhova szegezett, csak a színésznőre nem. Louisa úgy döntött, nem ez a kellő pillanat arra, hogy üdvözölje Clarát; az ugyan amerikai, és valószínűleg megbocsátaná, hogy a személyzet egyik tagja köszönget itt neki, de a férfi nem biztos. Ahogy nekiindult, hogy további inasokat kutasson fel, észrevette, hogy Nancy közeledik a párhoz.

– Shaun, drága! – kiáltotta a lány, mire a nevén szólított férfi majdnem elejtette a mindkét kezében tartott poharakat. Ő lehetett bizonyára annak az elbűvölő házaspárnak az egyik tagja, akikről Nancy korábban beszélt.

Louisa továbbra sem szerette volna, hogy meglássa az egykori pesztráltja, ezért magukra hagyta őket, és átment a báltermen, elkapva néhány inast, majd egy kisebb helyiség következett, ahol azok a hölgyek pihentek, akiknek nem telt még meg a táncrendjük. A teremben világosabb volt, mint a ház többi részében, köszönhetően a krémszínű, magasra nyúló falaknak és a plafonon lévő tejüveges tetőablaknak, ami meggátolta, hogy bebámulhassanak ide az emeletekről. Középen egy csillár lógott hosszú láncon, olyan látványt nyújtva, mintha üvegdíszei a semmiben lebegnének.

A beszélgetések hangja és a zene ellenére Louisa valahogy biztos volt benne, hogy egy reccsenést hallott felülről, amit azonnal egy sikoly követett. Döbbenten látta, hogy mozgó árnyak szűrődnek át az üvegen. Egynél több volt belőlük, és túlságosan nagyok ahhoz, hogy a ház macskái lehessenek. Lehetséges lenne, hogy emberek tartózkodnak a tetőablakon? Közel sem lehet olyan erős az üveg, hogy bárkit is megtartson. Kétségbeesetten pillantott körbe, nem igazán tudva közben, hogy miben reménykedik, mit fog látni; talán valamit, amivel felfoghatja a zuhanásukat, ha leesnének? Vagy esetleg kiabálnia kellene inkább? De nem kívánt jelenetet rendezni, elvégre előfordulhat, hogy valakik éppen javítanak ott fent valamit, és roppant kellemetlen lenne, ha…

Anélkül, hogy tudatosult volna benne, elindult előre, miközben felfelé bámult, aztán érezte, hogy valaki megragadja a karját. Mr. Meyer volt az, aki természetesen nem tudta az ő nevét.

– Vigyázzon! – csattant fel a férfi, majd a tekintetét követve felnézett, és elakadt a lélegzete. – Mi folyik ott fent? – hűlt el.

– Fogalmam sincs – vallotta be Louisa, miközben a pulzusa sebesen dobolt a fülében.

Mielőtt bármelyikük is figyelmeztethette volna a többi jelenlévőt, reccsenés hallatszott, amit hirtelen szörnyű zaj követett, ahogyan üvegszilánkok záporoztak mindenfelé. Vendégek kapták arcukhoz a kezüket, férfiak a hölgyek meztelen válla köré fonták a karjukat, mielőtt felhangzott volna a létező leggyomorforgatóbb, legrettenetesebb hang: ahogy egy test a padlónak csapódik.

Egy fiatal szolgálóleány feküdt ott, minden kétséget kizáróan holtan.

Magasan fölöttük egy másik lány lógott a csillárba kapaszkodva; vér csorgott lefelé porcelánfehér arcán, szemét szorosan behunyta, szája néma fekete lyukként tátongott.

Második fejezet

Egy pillanatig mindenki dermedten állt, megkövülten az üvegcserepeken heverő élettelen test látványától; a lány kicsavarodva feküdt ott, mint egy göcsörtös szőlőtőke indája, és vértócsa növekedett a feje alatt. Mintha csak tréfálkoznának a helyzeten, a vidám csevegés és a zene hangosan szólt tovább az ajtó túloldalán; majd, ahogy a szolgálólány közelében állók mozgolódni kezdtek, a zaj egyre jobban elhalkult, míg aztán teljesen el nem halt. A beállt fülsiketítő csendben többen is odarohantak a holttesthez: letakarták egy zakóval, aztán kiabálva kérték, hogy hívja valaki a mentőket, hozzák ide a házvezetőnőt, keressék meg Mr. Guinnesst. Valahogy a nagy felfordulás közepette további szolgálók és vendégek viharzottak fel a lépcsőn, hogy kiszabadítsák a másik lányt a csillár fogságából; a törött üveg megsebesítette, de a félelemtől görcsbe rándult ujjakkal csimpaszkodott a láncba. Néhány hölgy sírásban tört ki, és vigasztalásra szorult; egyiküket még át is kísérték egy másik helyiségbe, hogy leplezzék a kitört hisztériáját. A bálteremben ismét beindult a zsivaj, hangosabban, mint korábban, a zenekar azonban nem kezdett újra játszani.

A házigazdák közül elsőként Bryan Guinness reagált a részleteiben érkező riasztó hírre. A fiatalember vékony testalkatú volt; frakkot viselt, sötét szeme túlságosan magas homlok alatt ült, de vonásai minden más tekintetben tökéletesen arányosnak voltak mondhatók. Italát egy barátja kezébe nyomva egyenesen odarohant, és letérdelt a holttest mellé, szemmel láthatóan nem törődve azzal, hogy az üvegszilánkok elszakíthatják a nadrágját és felsérthetik a térdét.

– Mi történt? Mégis mi történt? – kérdezgette, a körülötte lévő holtsápadt férfiakra és nőkre meredve.

Egy idősebb úr határozott mozdulattal megragadta a könyökénél, és talpra segítette.

– Úgy tűnik, hogy a fiatal hölgyek minden bizonnyal a tetőablakról akarták meglesni a bált, és balul sült el a dolog.

– Meghalt? – kérdezte Bryan, mire az idős férfi bólintott.  – Szegény lány! – rándult össze az ifjú Guinness arca.

A következő percekben rohanva megérkeztek a helyszínre a fiatalember szülei, majd olyan gyorsan, ahogy csak tudták, elvezették onnan, arra sarkallva a többi vendéget is, hogy kövessék a példájukat. Két inast megbíztak vele, hogy takarják el a lány testét a bál résztvevői elől, míg szerencsére gyorsan meg nem jöttek a mentősök, hogy elvigyék a sebesült másik konyhalánnyal együtt, aki a ráterített hatalmas takaró ellenére is csillapíthatatlanul reszketett. Lady Evelyn és Walter Guinness a főbejáratnál búcsúztak el távozó vendégeiktől, újra meg újra elnézést kérve az átélt megrázkódtatás miatt.

*  *  *

Guy Sullivan a Grosvenor Place-i épület tetőablakos helyiségének fekete-fehér márványpadlóján állt, és elámult az itt uralkodó hűvösségen. Kint az utcán folyt róla a víz az öltönyében, de legalább megúszta a megaláztatást, hogy gyapjú egyenruhában kínlódjon, amit viselve a kollégái egész évben szenvedtek. Felette a magasban még mindig jól lehetett látni az előző esti szörnyű baleset nyomait: a betört üveget, az immár hasznavehetetlenül lógó láncot, melynek végén többé már nem függött a csillár. Lent a férfi körül olyan volt minden, mintha mi sem történt volna, nemhogy egy halálos végű szerencsétlenség. A terem ragyogott a tisztaságtól, virágokat helyeztek el mindenfelé, vakító napfény sütött be az ablakon. Míg a felettese, Stiles detektívfelügyelő kihallgatta Mr. Guinnesst, Guyt körbevezették a lenti személyzeti helyiségekben, aztán fel a hátsó lépcsőkön, majd a negyedik emeleti lépcsőfordulóhoz is. Arra jutott közben, hogy az itt dolgozó szolgálók élete másból sem áll, mint az emeletek közötti szüntelen járkálásból. A tetőablak körüli korlát alapos vizsgálata nem fedett fel semmi gyanúsat: olyan biztonságosnak tűnt, mint egy börtön kerítése. Ezután az est vendégeinek listáját nézte át, és tekintete egyből megakadt a méltóságos Nancy és Diana Mitford kisasszonyok nevén, a Rutland Gate 26. szám alól.

Egyikőjüket sem látta több mint két éve, amikor a szüleik oxfordshire-i házában járt egy gyilkossági ügyben. Ami azt illeti, nem hivatalos minőségben volt jelen, azonban leleplezte a tettest, és az ügy sikeres kimenetelének köszönhetően villámgyorsan előléptették a bűnügyi osztály, a CID kötelékébe. Diana még csak tizenöt éves volt akkoriban, Nancyt azonban már kicsit jobban ismerte, annak elsőbálozó korából, amikor a lány egykori pesztrája, Louisa Cannon által gardírozva fedezte fel a gyerekszobán túli világot.

Louisa olyan hatással van rá, hogy valahányszor csak eszébe jut, még most is képtelen kiverni a fejéből, noha egy ideje már eltűnt a látóköréből. Ennek pedig nem értette az okát: olyan sokáig voltak barátok, sőt, ő mindig is reménykedett benne, hogy egyszer több lehet közöttük. Elég szerencsétlen körülmények között találkoztak először, amikor a nő a nagybátyja, Steven elől menekülve leugrott egy induló vonatról. Louisa segítségre szorult, de kopott ruhái és gyűrött kalapja ellenére Guy legelső gondolata az volt, amikor meglátta, hogy milyen gyönyörű. Később pedig már a kitartását is csodálta benne. Ezután közel kerültek egymáshoz, ugyanis a körülmények összjátéka újból összehozta őket. Annak ellenére, hogy a nő az idegeire tudott menni azzal, hogy láthatóan sosem volt képes dűlőre jutni azt illetően, miképp érez iránta, nem szakadt meg köztük a kapcsolat. Egészen a közelmúltig.

Amennyire Guy tudta, Louisa azt tervezte, kilép a Mitford lányok szüleinek, Lord és Lady Redesdale-nek az alkalmazásából, hogy Londonba költözve új karrierbe kezdjen. Elég ambiciózus volt ahhoz, hogy többre vigye annál, mint hogy örökre csak szolgálólány maradjon. Guy, nem tudván, hol keresse, Asthall Manorbe írt neki, azt remélve, hogy ha a nő már nincs is ott, továbbítják számára a leveleket. Azonban sosem érkezett rájuk válasz, így csak arra tudott gondolni, hogy Louisa meghagyta, ne küldjenek tovább semmit, ami tőle jött. Vagy csak simán nem akart válaszolni neki. Valószínűleg megismerkedett valakivel, akihez hozzáment feleségül, és nem kívánt erről beszámolni neki, amit ő meg is értett. Érthetően kinyilvánította a nőnek az érzéseit annak ellenére, hogy nem volt benne biztos, hogy viszonzásra találnak.

Az rántotta ki az emlékein való merengésből, hogy a felettese megérintette a vállát.

– Rendben, induljunk vissza az őrsre! Jobb, ha minél hamarabb megírjuk a jelentést, és mindent előkészítünk a halottkémi vizsgálatra, amire, úgy tippelem, valamikor a következő néhány napban kerül majd sor.

Stiles a súlyos keze ellenére magas volt és sovány; mindig halványszürke zakót és pasztellszínű nyakkendőt viselt. Ahogy ott álltak egymás mellett, nem is lehetett volna élesebb köztük a különbség. Bár ugyanolyan magasak és vékonyak voltak, hasonlóságuk ezzel véget is ért, kezdve Guy vastag lencséjű, kerek szemüvegével és kedves mosolyával. Stiles őszülő haja pomádétól csillogva hátra volt nyalva, a bajsza pedig úgy nézett ki, mintha felfestette volna az arcára. Az a pletyka járta, hogy a férfi, akivel együtt él, igazából nem a testvére. Guy főként azért kedvelte, mert nem volt nagyképű, még ha annak is nézett ki. Ami azt illeti, határozottan nem nyűgözte le semmi olyasmi, amit sznobságnak ítélt, a fiatalabb rendőrt azonban kedvelte. Az elmúlt hónapokban kialakult közöttük valamiféle nem hivatalos partneri kapcsolat, bár Guy nem tudta teljesen kiverni a fejéből a gondolatot, hogy ez nagyrészt annak köszönhető, hogy ő Stileshoz képest szívesebben végezte az ügyekhez kapcsolódó unalmas rutinmunkát, miközben a másiknak lehetősége nyílt helyette egy kis iszogatásra valahol.

– Nem bánja, ha átadom a jegyzetemet, öregem? Fél óra múlva jelenésem van a Dog & Duckban – jelentette be Stiles, most sem hazudtolva meg önmagát.

– Ezer örömmel, uram – vágta rá Guy, tudva, hogy ez azt jelzi, ideje eljönnie a házból, és egyedül visszaindulnia az őrsre.

*  *  *

Másnap reggel Knightsbridge-ben, a Pavilion Roadon lévő rendőrőrsön, ahová áthelyezték, mikor előléptették nyomozó őrmesternek, Guy kötelességtudóan pötyögte le az írógépen a Stiles és saját maga által készített jegyzeteket. Egyszerű, bár tragikus esetnek tűnt az ügy. Korábban kihallgatta Elizabetht, azt a konyhalányt, aki élve megúszta a balesetet. Noha szemmel láthatóan még mindig erősen zaklatott állapotban volt, nem lehetett őt hibáztatni a történtekért. Elmesélte, hogy Dottal meg akarták nézni a hölgyek gyönyörű ruháit, ezért kimásztak a tetőablakhoz, hogy leskelődhessenek az üveglapokon lévőn nyíláson át. Ha nem csúszott volna meg az ujjuk, lehet, hogy nagyon jól szórakoztak volna egy ideig, és ezzel vége is lett volna a kalandnak, ami ehelyett Dot halálához vezetett. A harmadik lánnyal, Norával folytatott rövid beszélgetés megerősítette ezt. Csak egyvalami nem hagyta nyugodni Guyt: Nora egy negyedik szolgálólányt is látott feljönni a lépcsőfordulón, akit nem ismert fel.

– Nem a szokásos személyzet tagjai közé tartozott – mondta –, valószínűleg egyike volt a bál idejére alkalmazott segítőknek. Arról azonban fogalmam sincs, mit kereshetett ott fent. Utána meg, hogy a többiek lezuhantak, nem is láttam sehol.

Bárki is ez a negyedik lány, fontos tanúról lehet szó a személyében. Guynak majd le kell ellenőriznie az összes nevet a személyzeti listán, amit a házvezetőnőtől kapott, ami el fog tartani egy darabig, ugyanis több mint hatvanan dolgoztak itt azon az estén, és jelentős részüket kimondottan arra a bálra fogadták csak fel. Másfelől viszont a halottkémi vizsgálat valószínűleg véletlen halálesetet fog megállapítani bárminemű gyanús körülmény nélkül, ezért úgy vélte, kicsi rá az esély, hogy engedélyt kapna erre.

Ekkor történt valami, amit nem igazán nevezhetett mázlinak, az ugyanis szerencsés fordulatot feltételezett volna. Stiles felügyelő odajött hozzá, és a kezébe nyomta egy yorkshire-i pub, a Queen Victoria telefonszámát. Guynak fel kell hívnia, és üzenetet hagynia ott egy bizonyos Mr. Albert Morgannek, megadva egy időpontot, amikor el lehet érni őt telefonon.

– Azért kaptam a számot, mert én vezetem a lezuhant konyhalány ügyében a nyomozást, de el kell most mennem; megtenné ezt helyettem?

Guy érdeklődését felkeltette a dolog, ezért megtette, amire kérték, és Mr. Morgan délben vissza is hívta. A jellegzetes akcentussal beszélő férfi egészen elkeseredettnek hangzott. Arról kezdett panaszkodni, hogy ő csak egy egyszerű gazdálkodó, és egyáltalán nem érti azokat a ficsúrokat Londonban, és ez így ment egészen addig, míg Guy fel nem szólította, hogy árulja már el, milyen ügyben keresi a hatóságokat.

– A lányomról, Rose-ról van szó. Nyoma veszett. Az anyjával nem hallottunk róla mán egy ideje, és a munkájába’ se jelent meg. Valaki attól a nagy háztól, ahol dolgozik, felhívott minket, hogy itten van-e, de nincsen.

Guy kikérdezte a részletekről; megtudta, hogy Rose egy éve szobalányként szolgál egy bizonyos Lady Delaney-nél a Wilton Crescent 11. szám alatt, de néhány nappal ezelőtt egy nagyobb bálon segített be.

– A házvezetőnő azt mondta, hogy szörnyű baleset történt ott, és egy konyhalány szörnyethalt – folytatta Mr. Morgan a vonal túlfelén. – Tudom, hogy nem a lányunk volt az, de azóta az este óta senki se látta. – Azzal fenyegetett a hangja, hogy megbicsaklik, de aztán gyorsan visszanyerte érzelemmentes beszédmódját. – Nem vall rá, hogy nem mondja el nekünk, hol van. Jól tudja, mennyire aggódunk amiatt, amiér’ a nagy városba költözött. Mi csak szeretnénk tudatni vele, hogy nyugodtan hazajöhet, nem haragszunk rá. Még csak tizenhét éves; szinte még kislány.

Guy megnyugtatta, hogy minden tőle telhetőt megtesz annak érdekében, hogy megtalálja.

– Biztos vagyok benne, hogy nincsen semmi baja a lányának, Mr. Morgan. Jelzem, amint találok róla valamit. Ezen a számon tudom elérni, ha beszélni szeretnék magával?

– Igen, valaki majd továbbíccsa nekem vagy az asszonynak az üzenetét, és vissza tudjuk hívni. Nincs telefonunk a tanyán. Általába’ nem használunk ilyesmit, de most örülök neki.

Guy megköszönte az információkat, és még egyszer megerősítette, hogy mindent megtesz, amit csak tud. Magában azért eltűnődött rajta, hogy vajon biztosra veheti-e, hogy a fiatal lány tényleg jól van valahol. Szomorúan megcsóválta a fejét, miközben letette a kagylót; rendőrként rég megtanulta már, hogy az élet kegyetlen és igencsak véges tud lenni. Annak ellenére, hogy már középkorú, hiszen a harminchoz közelít, nem nősült meg, és a szülői házban lakott még mindig. Nehezére esett elköltöznie így, amikor azon kellett aggódnia, hogyan boldogul az édesanyja. Az apja is élt még, azonban kezdte elveszíteni a józan eszét, ezért az asszony ideje nagy részét az iránta való aggódással töltötte: egy percre sem hagyhatta magára attól való félelmében, hogy kisétál az ajtón az utcára, hogy aztán soha többé ne találjon haza. Már csak Guy lakott otthon a négy fivér közül; ő volt az egyetlen, aki megkönnyítette valamennyivel az édesanyja életét, biztosítva számára egy kis szusszanásnyi időt, hogy eljuthasson a boltba, vagy átugorhasson valamelyik szomszédhoz.

Mindemellett az édesanyja szívből szerette, és a legjobbat kívánta neki. Talán eljött az ideje, hogy Guy tegyen valamit a szívében tátongó űr betöltése érdekében, és elkezdje olyanná alakítani az életét, amilyennek igazából mindig is akarta. Úgy döntött, itt az ideje, hogy megházasodjék. És pontosan tudta, hogy kinek kérje meg a kezét.

Harmadik fejezet

Úgy egy héttel a Guinness-házban rendezett bál után Louisa Cannon a Royal Albert Hall előtti járdán állt azt kívánva, bárcsak vékonyabb kabátot vett volna fel. A legszívesebben átvágott volna az úton, hogy lerúgva a cipőjét meg kibújva a harisnyájából, mezítláb sétálgasson a pázsiton. Esős júniusuk volt, de július beköszöntével megjött a hőség is. Másrészt viszont már alig várta, hogy találkozzék Nancyval és Dianával. Rápillantott az órájára, és elmosolyodott. Már tízperces késésben voltak a lányok.

Több mint öt éven keresztül volt a pesztrájuk, míg két évvel ezelőtt, 1926 elején felmondott, hogy új karrierbe kezdjen Londonba költözve, a városba, mely elképesztően nagy változáson ment keresztül a háború óta eltelt évek során, olyan újfajta és minőségibb állásokat kínálva a hozzá hasonlóknak, amelyek még csak nem is léteztek az édesanyja fiatalkorában. Louisa kivett egy szobát Chelsea-ben, nem messze onnan, ahol felnőtt, bár az anyja már rég Louisa nagynénjéhez költözött Suffolkba. Édesapja évekkel ezelőtt elhunyt, így alig akadt bárki is a régi életéből a gyerekkori barátnőjén, Jennie-n kívül, vele azonban ritkán találkozott. Azóta meg még ritkábban, mióta a lány férjhez ment, és kisbabája született.

Louisa a kezdeti időkben mindenféle alkalmi munkát elvállalt, ami csak szembejött vele, nem akarván többé bentlakásos szolgálólányként elkötelezni magát; abban reménykedett ugyanis, hogy talál majd valami érdekesebbet. Először is jelentkezett rendőrképzésre, de gyorsan és határozottan elutasították. Akadt néhány kisebb lopási vád ellene fiatalabb korából, amikor Stephen, a nagybátyja befolyása alatt állt, de bizakodott benne, hogy ezek vagy nem kerültek akkor nyilvántartásba, vagy elnézik neki amiatt, hogy azóta mennyi segítséget nyújtott a rendőrségnek. Csakhogy úgy tűnt, nem így áll a helyzet. Arra gondolt, érvelhetne azzal, hogy rablóból lesz a legjobb pandúr, ha bűnözők elkapásáról van szó, de gyanította, hogy ezzel csak rontana a helyzeten. Szégyenében még inkább elrejtőzött az ismerősei elől, míg végül talált egy varrónői állást egy mayfairi ruhaboltban, ahol a hátsó szobában dolgozott két kolléganőjével a vásárlók által kért módosításokon. Nem volt éppen rossz munka. Megvolt a maga szabadsága, többé nem kellett engedélyért folyamodnia Blor dadushoz vagy Lady Redesdale-hez, hogy elhagyhassa a házat. Ráadásul London sok izgalommal kecsegtetett a cotswoldi vidéken töltött évek után. Tele volt éjszakai klubokkal, éttermekkel, galériákkal és múzeumokkal, nem is beszélve a színházakról meg filmszínházakról.

Nem mintha sokat járt volna el bármelyik helyre is. Ezek mind pénzbe kerültek, és még ha futotta is volna neki arra, hogy ilyesmire költsön, akkor is illetlenségnek számított, arról nem is beszélve, hogy egyenesen magányosnak érezte volna magát azzal, hogy egyedül megy. Nem ehetett egyedül étteremben, ahogy éjszakai klubokba sem mehetett egymagában. Minél kevesebbet találkozott az ismerőseivel, annál rosszabb lett a helyzet. Huszonhat éves korára kezdte úgy érezni, hogy lemaradt minden jóról, amit az élet nyújtani tud.

Amikor ellátogatott az édesanyjához (aki eléggé idős volt már, ugyanis Louisa jóval azután született, amikor az asszony már nem számított rá, hogy gyermekáldásban lehet része), az folyamatosan kérdésekkel bombázta arra vonatkozóan, hogy mikor megy már férjhez.

– Nem tudom, anya – válaszolta mindig, megpróbálva elnyomni közben a saját elkeseredettségét. – Nem ismerek senkit, akit eléggé szeretnék hozzá.

– Mi a helyzet azzal a helyes rendőrrel, akit régebben említettél?

Guy Sullivan igazán jó ember volt, akit Louisa kifejezetten kedvelt, de annyira szégyellte magát, amikor elutasították a rendőrképzésre beadott jelentkezését (ugyanis azt tervezte, hogy meglepi a férfit azzal, hogy egyenruhában kopogtat majd be hozzá), hogy megszakított vele minden kapcsolatot. Guy néhányszor írt neki, de ő sosem válaszolt, ezért úgy vélte, hogy feltehetően mostanra már lemondott róla. De még ha újból próbálkozna is, akkor sem tudhatja, hogy Mitfordék elköltöztek Asthall Manorből a Swinbrook-házba. Guyt már elveszítette.

– Meg ha, mondjuk, férjhez mennék, akkor nem dolgozhatnék többet – próbálkozott másképp védekezni.

– Már hogyne dolgozhatnál! – csattant föl válaszképpen az anyja. – Én egész áldott életemet munkával töltöttem.

Louisa erre képtelen volt elmagyarázni, hogy többet akar egy sima állásnál; hogy karriert szeretne építeni, valami olyasmit, ami kimozdítja a jelenlegi állapotából, bármi is legyen az valójában. Anyja hosszú éveken át dolgozott mosónőként, apja meg kéményseprőként, amiért ők ketten Jennie-vel Mrs. White-nak meg Mr. Blacknek becézték őket, és Louisa igazán büszke volt rájuk. Magának azonban jobbat akart ennél; szüleit kifárasztotta a munkájuk, és megkeseredetté tette őket. Míg Lord és Lady Redesdale szolgálatában állt, látta, hogy milyen sok más lehetőséget is nyújthat az élet. A háború utáni évek a változás szelét ígérték a hozzá hasonlóknak; esélyt arra, hogy szakítsanak a múlttal, hogy ők másképpen csinálják a dolgokat. Nem tagadhatta, hogy tényleg sok minden megváltozott. Az utcák gyakorlatilag fulladoztak a rajtuk hömpölygő hatalmas forgalomtól, így aggasztó látványt nyújtott, ahogy az egyenruhás rendőrök hosszú fehér ingujjban terelik a négy irányból érkező autókat, buszokat és furgonokat. Az összes házba bekötötték a telefont, és majdnem minden utcasarkon állt egy piros fülke. Szinte bárkit fel lehetett hívni bárhol, akár még Amerikában is. Rengeteg nő is kikerült a munkaerőpiacra, és nem csak takarítóként meg bolti eladóként. Titkárnők és telefonoskisasszonyok szorgoskodtak hatalmas irodákban, temérdek más pozícióban lévő nők és férfiak társaságában. Néhány nő még ennél is elképesztőbb dolgokat vitt véghez. Például alig néhány hete Amelia Earhart repülőn utazva szelte át az Atlanti-óceánt. Louisa látta a filmhíradóban, ahogy Miss Earhart induláskor integet, lenyűgözően csodálatosan nézve ki a pilótaruhájában a sapkával meg a védőszemüveggel, és azzal a furcsa nadrággal, ami úgy nézett ki, mintha szintén lenne szárnya. Nyilvánvalóan nem a hölgy vezette valójában a repülőt, de ott ült végig a pilóta mögött, és legközelebb talán már ő fogja irányítani. Louisa bármit megadott volna azért, hogy átmehessen a vásznon, és csatlakozhasson hozzá a Fokker F.VII fedélzetén. A valóságban a legtávolabbi hely, ahol járt, a franciaországi Dieppe volt, ahová komppal ment, a Mitford lányokat kísérve.

Mindebből adódóan, amikor kapott egy üzenetet Nancytól, miszerint Dianával itt vannak Londonban a báli szezon idejére, és van-e kedve találkozni velük, Louisa úgy döntött, hogy igent mond. A lányok természetesen késtek. Az apjuk, Lord Redesdale a pontosság megszállottjaként még arra is képes volt, hogy mérje vasárnaponként a lelkész prédikációjának hosszát, és jelezze neki, ha akár egy másodperccel is túllépte a tíz percet, így a lányai a lázadás egy formájaként figyelmen kívül hagyták az idő múlását, valahányszor csak nem volt a közelükben az apjuk. Pont, amikor erre gondolt, megérkezett a megállóba egy busz, és a leszálló utasok között megpillantotta Nancyt.

A hat nővér legidősebbike úgy nézett ki, mint mindig: nem túl magas, de karcsú fiatal nő volt, elegáns halványrózsaszín ruhában, rajta egy ugyanolyan színű, egy árnyalattal sötétebb kabáttal; mindkettő épp csak a térde alá ért. Szemöldöke vékony és hosszúkás, hatalmas szeme hajszálnyit összeszűkült a szélén, és úgy csillogott, ami megakadályozta, hogy lágynak tűnjön a tekintete. Diana láttán azonban megdöbbent, most, hogy alkalma adódott közelebbről is szemügyre venni annál, ahogy a bálon látta. A lány arca kerekded volt, álla majdnem szögletes, de ettől inkább erősnek tűnt, mint egy viking, és nem zömöknek. A hatás lélegzetelállító volt, amire Louisa szerint rásegített divatosan rövid bubifrizurája is, mely alig ért a fülcimpája alá. Arcvonásai ideálisan arányosak és szimmetrikusak voltak, jégkék tekintete meg szőke haja csak még inkább fokozták azt az érzést, hogy könnyen el lehetne őt képzelni egy viking hajó orrában állva. Élénk mozdulatai ellenére is nyugodtság áradt belőle. Ha Nancy jelentette a hullámok fodrozódását egy tó vizén, akkor a húga maga volt a vízbe hajított, kacsázó kavics.

– Lou-Lou! – kiáltott oda neki az idősebb lány, ahogy feléje iparkodtak; mindkettőjüket elvakította kissé az erős napsütés. – Elkéstünk, drága?

Csak huszonöt perccel.

– Ne aggódjanak miatta – rázta meg Louisa a fejét. – Jó látni magukat. Diana, maga meg úgy…

– Csak azt ne mondja, hogy felnőttem – fintorgott a lány. – Hetek óta mást sem hallok mindenkitől, mint hogy úgy megnyúltam, mint egy zsiráf.

– Rendben, akkor nem mondom. De tényleg jó látni magukat.

– Ahogy magát is – vágta rá Diana. – Amúgy mókás, nem? Most, hogy már nem a pesztránk, szinte olyan, mintha közénk tartozna.

Louisának fogalma sem volt, miképp válaszoljon erre, de szerencsére Nancy, aki sokkal tapintatosabb volt a húgánál, másfelé terelte a beszélgetést.

– Sétáljunk el Dél-Kensingtonba! – javasolta. – Van ott egy aranyos kis kávézó, ahol teázhatnánk egyet. Szörnyen röstellem bevallani, de csak nemrég keltünk fel.

– Báloztunk az este – vágott közbe Diana; arca felragyogott az emlék felett érzett örömétől. – Egészen hajnalig tartott; anyus teljesen elcsigázott volt, mire hazaértünk.

– Pedig imádja az ilyesmit – legyintett a nővére. – Nem mintha tényleg jönnie kéne. Most már, gyakorlatilag huszonnégy éves vénkisasszonyként, elég idős vagyok ahhoz, hogy a gardedámod legyek.

– Nem vagyok benne biztos, hogy meg van győződve róla, hogy úgy rám tapadnál, ahogyan ő teszi.

Louisa élvezettel hallgatta, amint úgy replikáznak egymásnak, ahogy tenisz közben pattog a labda az egyik térféltől a másikig. Mindig is Nancynak vágott jobban az esze, Diana azonban jól megtanulta, miképp kell köszörülni a nyelvét.

Éppen befordultak a sarkon, hogy elinduljanak az Exhibition Roadon, amikor meghallották, hogy valaki odakiált nekik. Egy fiatalember hajolt ki egy fekete Bentley-ből, ami lehúzódott a buszmegálló mellé.

– Bryan Guinness az – magyarázta Nancy. – Jobb lesz, ha köszönök neki.

– Szerintem velem akar inkább beszélni – jelentette ki Diana, halványrózsaszín pírral az arcán. Meggyorsította lépteit, hogy hamarabb odaérjen a kocsihoz, mint a nővére, aki, ahogy Louisa jól látta, minden tőle telhetőt megtett, hogy ne tűnjön mérgesnek. Diana behajolt a kocsi ablakán, és váltott néhány szót a bent ülő férfival, mielőtt az, illetve a sofőrje, továbbhajtott volna.

– Hát, ahogy látom, nem csak köszönt – jegyezte meg Nancy, amikor a húga visszajött hozzájuk. – Ugye tudod, hogy én voltam az, aki tavaly meginvitálta Swinbrookba? Te még csak kislány voltál, részt sem vettél azon a bálon.

Diana csak megvonta erre a vállát. Elégedettnek tűnt.

– Megkérdezte, hogy ott leszek-e hétfőn a bálon Westminsteréknél – árulta el aztán. Erről Louisának beugrott valami, ezért arra gondolt, hogy meg kell majd néznie a beosztását, de lehet, hogy ez az a hely, ahová a közvetítő ügynökség dolgozni küldi őt arra az estére.

– És ott leszel? – kíváncsiskodott Nancy sürgető hangon.

– Így már igen.

*  *  *

Autók robogtak végig az Exhibition Roadon, üdvözlésképpen vagy türelmetlenül dudálva a gyalogosokra. A lármától és a hőségtől Louisa hirtelen kimerültnek érezte magát, azonban Nancy és Diana társasága feldobta egy kicsit. Jól tudta, hogy a szépségük közelébe sem ér, és a ruhája is silányabb az övékénél, mégis bízott benne, hogy a két lány is örül neki, hogy találkoztak.

– Ki volt ez a férfi? – tudakolta, amiről tudta, hogy szemtelenség lett volna a részéről, ha még mindig a Redesdale család alkalmazásában állna, de most már más volt a helyzet.

– Bryan Guinness – magyarázta Nancy. – Leírhatatlanul gazdag, nagyon jóképű, de ami még ennél is rosszabb: borzasztóan kedves. A kevéske rendes fickó közé tartozik.

– Csupán csak egyike a sokaknak – mosolyodott el Diana olyan szélesen, hogy kivillant hófehér fogsora. – Úgy jönnek, mint méhek a mézre.

Egy pillanatra visszatérve egykori pesztrai szerepkörébe, Louisa úgy döntött, jobb lesz, ha más irányba tereli a beszélgetést.

– Van köze az úriembernek azokhoz a Guinnessékhez, akiknek a bálján történt az a rettenetes baleset a múlt hónapban? Amikor azok a szegény konyhalányok lezuhantak?

Tisztában volt vele, hogy csalárd módon viselkedik, de nem akarta, hogy megtudják: ő is ott dolgozott azon a bálon. Azonban nyomasztó egy este volt, és úgy érezte, beszélnie kell róla olyanokkal, akik szintén jelen voltak akkor. Csakhogy a Mitford lányok nem igazán hajlottak erre.

– Igen – mondta Nancy könnyed hangon. – Tényleg borzasztó volt. Ott voltunk, bár egyikünk sem látta, ahogy történt, és mindenkit gyorsan kitereltek utána.

– Azok a szegény lányok! – szörnyülködött Louisa. – Még csak tizennyolc évesek voltak. – A nővérek egy bólintással meg valamit mormogva nyugtázták a tényt, de látszott rajtuk, hogy már rég maguk mögött hagyták a történteket. – Mik még amúgy a hírek? – kérdezte vidáman, belekarolva közben Dianába. – Meséljenek el mindent. Milyen az új ház? Hogy van Blor dadus? Még mindig azokat a szörnyű krimiket szereti olvasni?

Diana felnevetett, és úgy indultak el, mint akiknek az égvilágon semmi gondjuk nincs, és csupán a fényes jövő vár rájuk. Fiatalon nem szokása az embernek észrevennie a gyülekező fellegeket.

Negyedik fejezet

Hétfő este kilenckor Louisa egy újabb előkelő házban volt a szolgálói ruhájában. A konyhában fojtogatóan meleg volt, ezért önként jelentkezett rá, hogy kiviszi az egyik megtelt szemetest, csak hogy egy kis friss levegőhöz juthasson. Letáborozva a járdán nagy kortyokban nyelte a langyos levegőt, miközben nézte az estélyi ruhában érkező fiatalokat, akik közül a hölgyek tollas boában pompáztak, ahogy fellépkedtek Westminster hercege londoni otthonának kőlépcsőin.

Louisa jól tudta, hogy a báli szezon a végéhez közeledik, és azon tűnődött, hogy vajon ezen fiatalok számára ígérkezik-e valamiféle happy end, melynek során a hetek óta egymást kerülgető és egymással keringőző párok eldöntik, hogy együtt fognak-e kéz a kézben elandalogni a naplementében. Ekkor meglátott két ismerőst kijönni az épületből. Egy férfit és egy nőt, mégpedig nem mást, mint Bryan Guinnesst és Diana Mitfordot. Felmerült benne, hogy ez akár még érdekes is lehet. Lehajolt, hogy babrálni kezdje a cipőfűzőjét, mintha csak nem titkolná szánt szándékkal még önmaga előtt is, hogy ki akarja hallgatni őket.

Nem volt teljesen sötét ezen az estén; a nappali tiszta kék ég még mostanra is felhőtlen maradt, beragyogta a csillagrengeteg. Az épület bejárata úgy meg volt világítva, mint egy színpad. Diana hófehér válla szinte ragyogott; arca takarásban maradt, ahogy lehajtotta a fejét. Louisa érezte Bryan idegességét, ahogy kézen fogta a lányt, és elvezette a járda sötétebb részére. A férfi valamivel alacsonyabb volt Dianánál, ami nem szolgált előnyére, és az sem segített rajta, amilyen könyörgő pillantásokat vetett szíve hölgyére. Alig mentek valamennyit, mire megragadta a lányt a karjánál fogva, és közelebb húzta magához. Louisa egy fa mögé bújva az utca túloldalán, még mindig lehajolva figyelte a sziluettjüket; látta, ahogy a fejük összeér, elég hosszú ideig egy csókhoz. Aztán szétváltak, és izgatottan suttogni kezdtek, ami egyre hangosabbá vált.

– Nem látod, mennyire megőrülök érted? – hallotta a férfi felől. – Éjjel-nappal csak terád vágyom!

– Mindig ilyen költőien fogalmazol? – cukkolta Diana.

– Komolyan mondom, drágám! Gondolod, hogy hozzám jönnél feleségül? Eléggé szeretsz hozzá?

Ekkor elléptek egymástól; jól lehetett látni közöttük a mögöttük álló ház fehér tégláit.

– Nagyon kedvellek – bökte ki Diana.

– De szeretsz is? – erősködött Bryan, majd némi szünet következett. – Megcsókoltál az előbb – emlékeztette a lányt, amikor nem érkezett válasz.

– Egy csók nem jelent semmit sem – vonta meg Diana a vállát, mire Louisa szívből megsajnálta a fiatal férfit. – Nem tulajdonítok nagy jelentőséget neki, hozzá vagyok szokva, hiszen a családtagjaimat is mindig csókolgatom. – Diana könnyed hangnemben beszélt, talán szándékosan.

– Én nem az öcséd vagyok – vágta rá Bryan, csodálatra méltóan kiűzve a hangjából minden sértődöttséget, majd megfogta a lány kezét. – Menjünk most be, de ígérd meg, hogy átgondolod, amit mondtam!

– Át fogom – bólintott Diana. – Megígérem, de most tényleg induljunk vissza, kérlek! Cecil megígérte, hogy táncol velem egy black bottomöt.

Ezzel kirohantak a reflektorfényből; véget ért a jelenetük.

1929

Ötödik fejezet

Az eseményen, amit a lapok gyakran az év esküvőjének neveztek annak ellenére, hogy még csak januárban jártak, tapintható volt az izgalom a tömegben, amely a Westminsterben álló Szent Margit-templomhoz vezető út két oldalán várakozott. A hatalmas vagyon örököse és a különleges szépség frigye hónapokra elég beszédtémát szolgáltatott a lapok pletykarovatai és a szomszédjukkal fecsegő háziasszonyok számára. A templomkapuhoz vezető ösvényen az ország arisztokrata családjainak fiatal férfi- és hölgytagjai, valamint idős államférfiai és özvegyei vonultak, a legjobb selymeikbe és bundáikba öltözve, gyémántokkal felékszerezve.

Ott volt köztük Louisa Cannon is, sokkal olcsóbb öltözékben, de megkönnyebbülve, hogy úgy tűnik, végre vége az idegőrlő várakozásnak. Kifejezetten rémisztőnek találta az eseményre való készülődést, méghozzá valamennyire azért is, mert az esküvő az ő életében is nagy változásokat hoz. Egyelőre azonban megelégedett azzal, hogy talált egy helyet hátul, a legtávolabbi sorok egyikében, a rá mindig megnyugtató hatást gyakorló Blor dadus mellett. Nem telt bele sok idő, és már együtt szomorkodott vele afölött, hogy Diana két legfiatalabb húga, a tizenkét éves Decca és a kilencéves Debo (ahogy a család Jessicát és Deborah-t becézte) nem lehettek itt koszorúslányként, mivel úgy tűnik, hogy egyik napról a másikra skarlátosak lettek.

– Legalábbis az orvos szerint ez a bajuk – magyarázta szipogva a dadus –, de természetesen nem a szokott doktorunk vizsgálta meg őket, tekintve, hogy Londonban vagyunk. Bár szerintem amúgy inkább szamárköhögésük van.

– Bármi is a bajuk, bizonyára nagyon sajnálják, hogy nem lehetnek itt – suttogta Louisa. – Azt tudom, hogy Miss Diana nagyon elszomorodott afölött, hogy nem lesznek itt vele.

Louisa és a dadus egy jó órával a szertartás kezdete előtt érkeztek, és boldogan tárgyalták ki a Mitford gyerekeket meg a swinbrooki pletykákat.

– Vigasztalhatatlanok a kis drágáim – bólintott Blor dadus, akit amúgy valójában Laura Dicksnek hívtak, de a családban mindenki csak a Nancy által majdnem tizenöt éve ráaggatott becenevet használta, és egyikük sem tudott rá úgy gondolni, mint akinek van bármiféle más élete is azon kívül, amit Mitfordéknál tölt, nemhogy másik neve. Három férfi jelent meg az ajtónál zsakettben, csoszogva és köhécselve. Louisa úgy vélte, mintha az egyikük kétszer is rápillantott volna, így megérintette a kalapját. A múlt heti bérének szinte a felét elvitte, de szüksége volt a feldobottságra, amit az új ruhadarab okozott. Mindemellett mától nem kell többé az albérletre áldoznia, ahogy a gyatra ételekre sem.

Miközben cseverésztek, a templom lassan megtelt az angol társadalom krémjével, készen rá, hogy tanúi legyenek, ahogy Diana végigsétál a padok között az édesapja, Lord Redesdale karján. Tizenegy koszorúslány haladt mögöttük, köztük Nancyval. Louisa észrevette Unityt is, a következő lánytestvért a sorban, aki négy évvel volt fiatalabb a menyasszonynál, és kinézetében annak tökéletes ellentéte az egyenes, szalmaszerű hajával, amely esetlenül állt összevissza. A ruháját húzgálta, és mindenkit sötét pillantásokkal illetett, akiről úgy gondolta, hogy esetleg rá merészelte emelni a tekintetét. Pamela, aki Dianánál idősebb, Nancynál pedig fiatalabb volt, nem tartozott a tizenegy, arannyal átszőtt ruhát viselő koszorúslány közé, hanem a legelső padsorban foglalt helyet az öccsével, Tommal, és az anyjukkal, Lady Redesdale-lel. Louisa egyáltalán nem volt biztos benne, hogy neki magának illik-e részt vennie a szertartáson, azonban mind Nancy, mind Diana kedvesen ragaszkodtak hozzá. Aztán ott volt még az új állásának a kérdése is.

Karácsony előtt két héttel üzenetet kapott Dianától, amelyben azt kérte, hogy jöjjön el teázni másnap a Rutland Gate-en lévő lakásba. Nem volt egyszerű idő előtt elkéredzkednie a munkából a ruhaboltból (azt füllentette, hogy fáj a foga), de volt egy olyan érzése, hogy a lány nem csak unaloműzésből akar találkozni vele. Ráadásul hiába lépett ki néhány évvel korábban a család szolgálatából, még mindig nem igazán tudott nemet mondani bármilyen tőlük érkező kérdésre.

– Kedves Lou-Loum! – kezdett bele Diana, miután kitöltötte a teát, meglepve a nőt a felnőttes viselkedésével meg azzal, hogy a nővére által kitalált becenéven szólította. – Végre-valahára mindenki áldását adta, hogy összeházasodjunk Bryannel, szóval a lehető leghamarabb megtesszük, ami után beköltözünk egy aprócska, tényleg amolyan kis babaházba a Buckingham Streeten. Megállapodtunk abban, hogy úgy fogjuk csinálni a dolgokat, ahogyan mi szeretnénk, így ahelyett, hogy felfogadnánk mindenféle szörnyű új szolgálót, akiket egyáltalán nem ismerünk, a kedvenceinket visszük magunkkal.

Louisa mindezt úgy hallgatta, hogy egy csordultig teli teáscsészét egyensúlyozott a térdén, így kényszerítenie kellett magát, hogy arra koncentráljon, amit a lány mond, és ne a világoskék szőnyegre, amelyet az a veszély fenyegetett, hogy mindjárt kilöttyinti rá az italt.

– Bryan, vagyis Mr. Guinness magával hozza a felszolgálólányt a szülői házból – folytatta Diana. – Apus pedig beleegyezett, hogy elvihetem Turnert Swinbrookból.

– Turnert?

– Ó, ő biztosan azután állt nálunk munkába, hogy maga elment. Igazán kedves sofőr. De a lényeg az, hogy szeretném, hogy maga is jöjjön, Louisa.

– Én?

Úgy látszik, sikerült egyszavas kérdésekre leredukálnia a szókincsét. Roppant butának érezte magát.

– Igen. Amolyan személyes komornámként. Bár az igazat megvallva, nem nagyon van szükségem ilyesmire, sőt, egyetértek vele, hogy még maga az ötlet is egészen abszurdnak hangzik. – Louisa erre nem mondott semmit, sőt, amennyire tudatában volt neki, az arcizma sem rezdült; ez vajon azt jelenti, hogy egyetért Dianával? – De mindegy is, mindenki ragaszkodik hozzá, hogy szükségem van valakire segítségképpen, mert úgy vélik, hogy még csak gyerek vagyok – csacsogott tovább Diana. – Például, hogy összepakolja a ruháimat, ugyanis Bryan sűrűn akar külföldre utazni. És így természetesen én is. Meg ott a partik végtelen sora, ugyanis a vőlegényemnek igazán csodálatos baráti köre van, arról nem is beszélve, hogy minden este színházba megyünk majd. Úgy tűnik, sosem lesz elég idő arra, hogy gondoskodjam róla, hogy ki legyenek vasalva a holmik, amikre szükségem van, nemhogy még meg is legyenek javítva…