részlet

Budapest, 2023

A kötet megjelenését a Polgárvilág Alapítvány
és dr. Kertész Adrienne támogatta.

© Válasz Online, 2023

© Borbás Barnabás, 2023

Minden jog fenntartva.

Válasz Online Kiadó, Budapest

www.valaszonline.hu

A borító a Magyar Olimpiai és Sportmúzeum fotóinak felhasználásával készült.

A kiadó ügyvezetője

◼

Bódis András

A kötetet szerkesztette

◼

Ablonczy Bálint, Stumpf András

A német nyelvű cikkeket fordította

◼

Molnár Csongor

Az abstract szövegét fordította

◼

Kiss Dániel

Korrektúra

◼

Macskássy Zsuzsa

A kötetet tervezte, tördelte

◼

Szita Barnabás

Tartalomjegyzék

Előszó

A játék ideje 1900–1916

Találkozás Misterrel

Az első gól

Öreg Borbás közbelép

Osztrák–magyar futballháború

Aranykor

The Doctor Angliában

Kölcsön az angoloknál

Stockholmi vész

Háború és a vég

Örökség

Az eszmék ideje 1915–1944

Páholyest a Drechsler-palotában

Likvidálás a Károly kaszárnyában

Se kapitalizmus, se szocializmus

Bajcsy-Zsilinszky mellett

Budai szabadelvűek

A tettek ideje 1944–1945

A Teller-kapcsolat

A vecsési kastély árnyéka

Hadikórház Kecskeméten és Budán

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

Névmutató

Jegyzetek

Abstract

ELŐSZÓ

Ez a történet a századfordulón kezdődik. Nem képletesen: az 1900. évben esett találkozások, sorsdöntő benyomások hosszú időre elkötelezték a későbbi magyar válogatott első gólszerzőjének életét a labdarúgás mellett. Borbás Gáspár még látta a 19. századot, és majdnem végigélte a 20.-at. Ferenc József alatt, 1884-ben született a gyarapodó, éppen európai nagyvárossá váló Budapesten, és 92 évesen hunyt el, a brezsnyevi pangás idején. Közben korszakok múltak el és jöttek újak, az anyagi és kulturális környezet pedig példátlan változáson ment keresztül. Borbás Gáspár születésekor nem létezett még modern olimpia, sportolóként éppen csak lemaradt a St. Louis-iról (1904), versenyzett a stockholmin (1912), nézőként még követte a montrealit (1976). Utóbbi nem is volt olyan régen: ott nyert aranyat a Csapó–Gerendás-féle vízilabdacsapat. St. Louis és Stockholm tornáit a sportrajongók még a pesti kávéházakban ülve, lomha telegramokra várva izgulták végig, a kanadai érmeket viszont már otthonról, a szerencsésebbek vadiúj Videcolor színes tévék előtt. A magyar válogatott első gólszerzője látta Hajós Alfrédot focizni, az Aranycsapat előtt évtizedekkel akasztotta szögre a dresszt, utolsó interjúiban pedig Pelé és Eusébio játékát véleményezte.

A Monarchiában, Tisza István második kormánya és Bárczy István polgármestersége alatt volt fővárosi tiszti alügyész, míg el nem küldték. Kis-Magyarországon, a bethleni konszolidáció alatt lett ipartestületi vezető, míg a gazdasági válság el nem söpörte pozíciójából. A forrongó harmincas években került közel a politikához: Bajcsy-Zsilinszky Endre, majd Rassay Károly követője lett. Tanúja volt elveik leradírozásának, a II. világháború pusztító embertelenségének. Az emberség parancsát próbálta követni, végül mégis megfosztották hivatásától. Az általa eléggé utált Szovjetunió összedőlését már nem érhette meg. „Az emberöltő… amelyben ti nőttök fel, fiam, boldog lesz, mert… nincs ok rá, hogy ne legyen az” – Körmendi Ferenc író ezekkel a szavakkal festette le a várakozást, amellyel 1900 körül a 20. századra tekintettek.1 Arra a három emberöltőre, amely Borbás Gáspárnak adatott, sokféle jelző illik, a boldog biztosan nem.

Igaza van viszont a Körmendit továbbgondoló John Lukacs történésznek, amikor azt írja Budapest 1900 című művében, hogy körülbelül ekkortájt, vagyis a századfordulón rajzott ki a gimnáziumokból, egyetemekről, a budapesti polgári otthonokból az a különleges nemzedék, mely már magas színvonalú iskolákban tanult, és melyet új kulturális és technikai hatások olyan egyvelege ért viszonylag rövid idő alatt, mint talán soha korábban más generációt. Ezért is lehet, hogy az „1900-as nemzedék” (Lukacs) tele van izgalmas alakokkal, erős alkotó egyéniségekkel, akik életük során képesek voltak akár több területen is nyomot hagyni. A századforduló további jellegzetessége, hogy rohamosan nő az érdeklődés az atlétika és általában a sportok iránt, de csakis a verseny és az ethosz miatt – minthogy hivatásos sport ekkor még nem nagyon létezett.

Borbás Gáspár pályaképe „ezerkilencszázasan” gazdag: élvonalbeli futó és labdarúgó, olimpikon, ügyvéd, fővárosi tiszti alügyész, az „új magyar szövetkezeti generáció” fontos alakja és nemzetközi szintű képviselője (’20-as évek), gazdasági szak- és hírlapi cikkek szerzője, közéleti szereplő előbb BajcsyZsilinszky Endre és a Nemzeti Radikális Párt, majd Rassay Károly és a Polgári Szabadságpárt könyékén (’30-as évek). Titkos társaságok tagja (Corvin Mátyás szabadkőműves-páholy, Magyar Testvéri Közösség), sok kapcsolódási pontot rejtő asztaltársaságok résztvevője (Bajcsy-Zsilinszky-féle „napkeleti bölcsek”, Apponyi György és a Budai Szabadelvű Kör).

Az ügyvéd-labdarúgó a magyar sport többszörös elsője: a válogatott első gólszerzője hazai pályán és idegenben is; az első angliai magyar mérkőzés résztvevője és gólszerzője, az FTC első bajnokcsapatának balszélsője; az első „doktor labdarúgó”. Ezek miatt a legtöbb futballtörténeti összefoglaló jegyzi, kitüntetett helyen szerepel a fradista emlékezetben is, a közéleti szerepvállalásra és a II. világháború alatti embermentés részleteire kitérő biográfiája azonban most, a válogatott első góljának 120. évfordulójára jelenik meg először.

*

Ez a könyv a dédapámról szól. Történész diploma birtokosaként tudom, hogy nem kockázat nélküli vállalás ez. Szabad ilyet írni? Hogyan is lehet „szakszerű” az ilyen munka? – szólhat az ellenvetés. Ezért tartom fontosnak rögtön az elején világossá tenni: minden, amit itt leírtam, forrásfeltáráson alapuló történet és következtetés, nem könyvvé hizlalt anekdotagyűjtemény és nem is nosztalgikus Arcanum-utánközlés. (Mely platformnak amúgy hálás felhasználója vagyok.) A könyvben rögzített információk 98 százaléka kutatómunkával bárki számára fellelhető.

Borbás dr. után iratanyag a családi archívumban egy-két dossziét leszámítva nem maradt fenn,2 őt személyesen nem ismertem, édesapám és apai nagyszüleim gyerekkoromban meghaltak. Nagynéném az utolsó élő családtag, aki még ült és beszélgetett vele egy asztalnál, így lényeges adalékokkal segíthette a kutatómunkát. Ám ő is mindenekelőtt arra tanú, hogy a néhai ügyvéd-labdarúgó – legalábbis élete végén – komoly és zárkózott ember volt, a múltról alig beszélt, érdemeivel sosem dicsekedett. Ennélfogva az életút meghatározó elemei teljesen ismeretlenek voltak a család (legalábbis a leszármazottak) előtt. Természetesen igaz, hogy a kutatásba pusztán személyes indíttatásból kezdtem bele, nagyjából azzal a céllal, hogy a gyerekeimnek egy lexikonszócikknél bővebben beszélhessek a focista „Papusról”. Fokozatosan, főként a fővárosi és az állambiztonsági levéltárból előbukkant iratok nyomán vált világossá, hogy dr. Borbás Gáspár futballon inneni és túli története is közügy: benne van a magyar 20. század sűrűje, a polgárság sorsa, virágkora és katasztrófája. Felelősséget érzek azért, hogy a megtalált történetek, sorsok olvashatóvá váljanak, ne merüljenek feledésbe. Kisebb-nagyobb megszakításokkal három és fél évig dolgoztam ezen a könyvön, melynek nagyjából a felét az 1901 és 1916 közötti futballtörténet teszi ki. A Jóisten különös ajándékának tartom, hogy a felfedezett források segítségével valamelyest átélhettem a 100-120 évvel ezelőtti Budapest vibrálását, az első nagy győzelmek napjait. Hadd ne spóroljak a jelzőkkel: csodás, páratlanul gazdag és heroikus időszak volt ez, amiről a kutatás előtt borzasztóan keveset tudtam, viszont utána már azt szeretném, hogy a lehető legtöbben tudjanak róla. Ismerjék meg a polgárság aranykorát, mely egybeesett a magyar futball felemelkedésének éveivel! Akár szeretik a focit, akár nem: egészen biztos, hogy találnak benne izgalmat, örömöt, észt, szellemet.

Az ilyen utazáshoz különösen alkalmas formátum az életrajz, abból is az olyan speciális fajta, mint ez, amely szükségképpen nem lehet a dédapám hiánytalan biográfiája, hiszen a kutatás nem kényeztetett bőséges forrásokkal: napló, memoár nem maradt fenn, de még egy kerek önéletrajz se. Mindent apró mozaikokból kellett rekonstruálni. Ez viszont rászorított arra, hogy minden esetben megvizsgáljam és rögzítsem a tágabb kontextust, hogy érthető legyen, milyen körülmények között született és miért lett sikeres a magyar futball, mi az a szabadkőművesség, mit jelentett a szövetkezet a két világháború között – és így tovább. Illetve, hogy megrajzoljam azokat a figurákat, akik az életút egy-egy állomásánál fontosak voltak: Stobbe Ferenc focis atyamestertől Rassay Károlyon át Teller Miksa ügyvéd barátig.

Ez a történet az övék is.

Budapest, 2022. december 4-én, Borbála napján

A játék ideje 1900–1916

◼ Grundfoci ◼ ős-Fradi ◼ Magyar reprezentatívok

◼ A foci élvonalában ◼ Amatőrök és álamatőrök

Találkozás Misterrel

Budapest, 1900. Európa legfiatalabb nagyvárosa lüktet az életerőtől; lakossága másfél évtized alatt csaknem megduplázódott, gazdasága prosperál, a kulturális nyüzsgésnél csak az építkezési láz erősebb. A Duna fölött átívelő hét nagy hídból három már áll, a negyedik, az Erzsébet híd épül, Steindl Imre Országházán az utolsó simításokat végzik.3 Születőben a villamosítás, a filmhíradó és még egy sor újdonság. Sűrű, reményteli idő.

A város üres telkein, a pesti grundokon új játék terjed. Többnyire hevenyészett rongylabdát rúgva játsszák kipirosodott arcú kamaszfiúk, míg a csősz odébb nem parancsolja őket. Köztük volt a kegyesrendiek – ma úgy hívjuk, piaristák – gimnáziumának hetedikes növendéke, Borbás Gáspár. Délutánonként osztálytársaival a Városháza melletti poros grundon próbálgatták, amit korábban közszájon „angol játéknak”, a századfordulón és utána már egyre inkább „footballnak” hívtak. A fiúk lelkesedését látva az 1900. év egy szép napján tornatanáruk elvitte őket a nyüzsgő Városligetbe, megismerkedni az igazi játékkal. „Ott egy idősebb férfi várt minket, akiről hamarosan láttuk, hogy szakértő. Megtudtuk, ő Stobbe Ferenc – később jó barátom –, a sportemberek Misternek hívják. Sokáig élt Angliában, néhány évvel azelőtt onnan hozott egy futball-labdát. Bemutatta nekünk is, hogyan játsszunk vele” – emlékezett Borbás később.4 Életre szóló találkozás volt ez.

A magyar foci őskorában járunk. Az „angol játék” itt szinte újdonság, nincs se MLSZ, se bajnokság, a sportegyletekben még tanulják a szabályokat. A hivatalos hazai futballtörténet nullpontja 1897. május 9.: az első nyílt, kétkapus edzőmeccs a Budapesti Torna Clubban, ahol mindkét csapatot a BTC állította ki.5 A mérkőzést személyesen Stobbe Ferenc szervezte. Az első klub- és nemzetközi meccsre szűk fél évvel később, a pesti Csömöri úti Millenáris Sporttelep „homokos lágy gyepén” került sor, az osztrák Vienna Cricket and Football Club és a Budapesti Torna Club csapatai között. Utóbbi kapusát Stobbe Ferencnek hívták. Zeidler Miklós történész szellemes értékelése szerint a meccs minden tekintetben megfelelt a várakozásoknak: a kapukon nem volt háló, a távolugrógödör belógott a pályára, a Viennában nyolc, a BTC-ben két angol játszott, a többiek pedig nem sokat értettek a játékhoz.6 Ami ennek következtében szó szerint véresre sikerült: a támadók „félelmetes kaszabolást vittek véghez a közönség tomboló tetszésére”.7 A meccset a vendégek nyerték 2-0-ra, de a mintegy 2000 néző és a pesti sajtó lelkesedése így is átütő volt. A foci 1897 előtt is jelen volt Magyarországon, de sportággá ezekkel a meccsekkel vált. Híre szájról szájra, grundról grundra terjedt a városi fiúk között, és persze az olyan pioníroknak köszönhetően, mint a kapus–csatár–játékvezető–szövetségi kapitány Mister, aki alappal nevezhető a hazai labdarúgás egyik atyjának. Napi vendég volt pesti kávéházakban, és egyetlen témája a futball volt: az angol szabályokat bújta, magyarázott, tanított, „szédületes iramban rajzolt a márványasztalra”, hogy megértesse a legnehezebb tételt, az offszájd-szabályt. (Az ősidőben a lest hívták így.) Minden parlamenti költségvetési vita „kismiska volt ahhoz képest, amennyit Stobbe Ferenc az offszájdról tudott vitatkozni”.8

Mister a jelek szerint nagy hatással volt Borbás Gáspárra: a fiú a 17. születésnapjára bőrlabdát kért, osztálytársaival csapatot verbuváltak és egyre többet jártak ki a Városligetbe focizni, eleinte tornatanári felügyelet mellett, később önállóan.9 „Egyszer csak látjuk, hogy három sétáló ember megáll a »pályánk« szélén – éppen két kapura mentünk – és bele-beleszólnak a játékunkba. Bírálgatják. Többször is eljöttek, szóba elegyedtünk. Az egyik Malaky Mihály volt. Néhány találkozás után ez a Malaky odajött hozzám: – Elviszlek benneteket valahová, ahol kaptok dresszt.”10 Ez a valahová nem más volt, mint a szárnyait bontogató Ferencvárosi Torna Club.

Az FTC 1899-ben alakult Gabrovitz Kornél szobrász, iparművész kezdeményezésére, aki csehországi tanulmányútról hazatérve szorgalmazta a futballba éppen beleszerető Mester utcai barátainak, hogy szervezzenek sportegyletet a prágai Slavia mintájára.11 A klub április 15-én egy kávéházban alakult; a fradista hagyomány szerint a Gutgessel (címtár szerint: Gutgesell) család Üllői út–Viola utca sarki egységében, a Gebauer Imola által rögzített emlékek alapján viszont Gebauer József kávéházában, a Ferenc körút 46.-ban.12 Bárhogy volt is, a helyszín nem a vérmes bohémság lenyomata: a közép-európai futballkultúra központja ekkoriban a kávéház volt, a klubok többsége a hivatalos életét is a „kalábristák és feketézők” otthonaiban élte.13 Az alapításkor az FTC még „csak” csapat volt, pálya és stabil otthon nélkül. A klub magját jelentő fiúbanda egyetlen labdával és szétszedhető kapufákkal portyázott a városban. A Soroksári úti pálya 1900-as megépüléséig hol a Rezső téri grundon, hol a Hadik laktanya környékén vagy a Műegyetem mögötti réten rúgták a bőrt, ameddig el nem zavarták a „kártékony porkavarókat”.14 A Pál utcai fiúk eleven világa volt ez, csak épp nem métalabdával. Borbás Gáspár legendás FTC-beli bajtársa, Schlosser Imre írja, hogy a foci hőskora az összetört ablakok, a sétálók fejéről levert kalapok és a nyakig besárazott ruhák ideje volt.15 Pislákoló gázlámpák fénye mellett, hosszúra nyúlt délutánok önfeledt játékában született meg a magyar labdarúgás.

A tény, hogy Malaky Mihály bármilyen más helyszín helyett pesti és budai grundokon vadászott lelkes gimnáziumi diákokra – és fedezte fel Borbás mellett például Schlossert is16 –, egyáltalán nem véletlen. A magyar ősfutball erősen polgári, középosztályi tevékenységnek számított, ahogy a többi kedvtelésből folytatott testmozgás is. Ezért terjedt a századforduló előtt – nem kevés túlzással –, hogy „aki sportol, mágnáskodik”.17 A Sportnapilap 1912. karácsonyi számából tudható, hogy az akkori magyar játékosok mind legalább érettségizettek voltak, többségük hivatalnokként vagy mérnökként dolgozott.18 Laszip Gábor sportszociológiai összesítéseiből kiderül, hogy a futball elterjedésében a pesti „grundhálózatnál” is fontosabb szerepe volt a tornatanároknak: a fiúk jellemzően tőlük hallották az angol játék szabályait, utána rajzottak ki a terekre, ahonnan aztán a klubszervezők leigazolhatták őket.19 Az út Borbás esetében is így nézett ki. A magyar futball végső soron tehát a kegyesrendiek Stobbe Ferencet ismerő, tőle a játék alapjait elsajátító tornatanárának köszönhette a válogatott első gólszerzőjét.

Az FTC csapata 1902-ben: Borbás az ülő sorban jobbról a második, Malaky Mihály az álló sorban balról a második, középen Kárpáti Béla elnök / Magyar Olimpiai és Sportmúzeum

Borbás Gáspár a későbbi nyilatkozatai és a családi emlékezet szerint is öntudatos fradista volt, de utólag nem egyértelmű, miért pont a zöld-fehérekhez csatlakozott. Helyi kötődés legalábbis nem szólt mellette; a Soroksári úti bázisú FTC akkoriban kültelki csapatnak számított (bár nem annyira, mint az Újpest), Borbás pedig családja Zöldfa (ma Veres Pálné) vagy Garam utcai lakásában lakhatott,20 belvárosi iskolába járt. Az első bajnokságok idején az FTC rajta kívül senkit sem igazolt a kegyesrendiektől, a IX. kerületi Szent István Felsőkereskedelmi Fiúiskolából viszont öt diákot is.21 A hagyomány szerint az FTC a pesti keresztény (kis)polgárság csapata volt, azon belül is leginkább a németeké. Máig használt bizalmas neve, a „Fradi” a századforduló körül még főleg német ajkúak lakta városrész német rövidítésére, a Franzstadtra utal, első elnöke egy kassai cipszer fia, Springer Ferenc ügyvéd volt. Az egylet színei – zöld-fehér – ugyanakkor a piros kivételével a magyar nemzeti zászlót idézik.22 Hogy mi is volt eredendően a Fradi, azt minden kor kicsit a saját szája íze szerint ítélte meg. A két világháború között könnyen lett „a keresztény” csapat, szemben a főváros zsidó klubjaként emlegetett – túlnyomórészt valóban zsidó kereskedők által alapított – MTK-val. A Rákosi-diktatúra alatt (állítólag) Marosán Györgytől terjedt a hazug rigmus, hogy „nem minden fasiszta fradista, de minden fradista fasiszta”, a puhuló szocializmusban viszont már előszeretettel emelték ki Franzstadt iparos, sőt munkás-proletár arcélét. A sport őskorában tényleg voltak társadalmilag könnyen besorolható csapatok – a grófi alapítású Magyar Atlétikai Club (MAC) volt az úri-felsőközéposztályi, a vasutas hátterű Törekvés volt a munkás –, de az FTC nem volt ilyen. Németes, polgári jellege, pesti lokalitása tagadhatatlan, de a se nem német, se nem franzstadti Borbás Gáspár a példa arra, hogy nem volt ez vegytiszta történet. A csapat lelkesedése, minden szurkolóig sugárzó összetartó ereje a nagy formátumú szervezőkből, mások mellett Springer Ferencből, Horváth Ferencből, Kárpáti Bélából és Malaky Jánosból (Mihály bátyja) fakadt.

A fiatal Borbást nagyon hamar berántotta a Fradi: „Malaky felfedezte bennem – mondjuk – a tehetséget, hajlamot. A többiek, akik velem jöttek oda, lassan elmaradtak, csak szurkolókként jelentkeztek később. A Ferencváros csapatába iskolánkból csak én kerültem be. Egy-két hónap múlva már a nagycsapatban (vagyis a felnőtt csapatban – BB) játszottam, eleinte jobb-, a továbbiakban mindig balszélsőt.”23 Utóbbi poszt a csatársor része, nevéből is következően a pálya szélén kap helyet, feladata a védők lefutása, kereszt- vagy gólpasszok adása. És persze maga a góllövés, hiszen a szélsőjáték a magyar foci első korszakának domináns része volt, a belső csatárok munkája ezen alapult, sokszor ők is a szélsőkre dolgoztak.24 A Duna menti futballiskola a „pass and move”-ra, a passzjátékra épült, szemben az angol „kick and rush” erőfocival. A játék őshazájában ugyanis eredetileg minden játékos izomból csak támadott. Először a skótok jöttek rá, hogy összjátékkal, kombinációval több eredményt lehet elérni. A térségünkben formálódó stílus már ebből következett, több finom technikai megoldással.25 A magyar futballt lényegében a budapesti polgárság alapította; a gimnáziumi, főreáli diákság lábán formálódott a Duna menti stílus. Ezekből a srácokból természetes módon épült fel a hazai pályákat aztán évtizedeken át meghatározó gondolkodó, konstruktív futballközeg.

A hőskort felidéző interjúkból, memoárokból süt, hogy a grundról igazolt fiúk összes szabadidejét a futball kötötte le. Miközben ezért cserébe nem járt semmi, csakis a játék maga. Az 1910-es évek végéig a foci egyedüli és kizárólagos oka a szórakoztatás és a testedzés volt, mint Schlosser írja, „gondolni sem mert senki arra, hogy juttatást kapjon”.26 Amatőr volt minden játékos, nem abban az értelemben, hogy gyengén játszott, hanem hogy a hivatásos, vagyis professzionális labdarúgás 1926-ig nem jelent meg Magyarországon (akkor vezette be az addig amatőr sportszövetségként létező MLSZ), sőt a századforduló után Európában még csak Angliában és Skóciában létezett. Álamatőrnek azt nevezték, aki bármilyen címen – villamos-, fürdőpénz vagy más „kisköltség” – térítéshez jutott.27 A bujtatott játékosfinanszírozás már a ’10-es évektől terjedt mindenféle trükkös és kevésbé trükkös juttatások formájában, óriási vitákat, botrányokat kavarva. Kezdetben a fiúk egyetlen dolgot kaptak a csapatoktól: mezt, korabeli szóhasználattal dresszt, mely a csapat színeivel dekorált galléros, elöl gombolható, hosszú ujjú fölső volt, név és számozás nélkül, ugyanis Magyarországon 1942-ig nem számozták a mezeket.28 Cipő, cipőzsinór, sípcsontvédő és egyéb felszerelés sem járt a klubtagság mellé. Ezeket mindenki ott szerezte be, ahol tudta.

Borbás Gáspár 1901. február 10-én már pályára lépett FTC-s színekben a Budapesti Torna Club elleni mérkőzésen, a Millenáris „siralmas állapotú” pályáján,29 és a Budapesti Hírlap tudósítója elsőként őt emelte ki „ügyes játéka” miatt.30 Ez lett volna a magyar nemzeti bajnokság történetének első mérkőzése – elvileg. A sportkönyvek lapjaira mégsem így került, a meccs időpontját ugyanis elfelejtették bejelenteni a január 19-én alakult Magyar Labdarúgók Szövetségének. A BTC-győzelemmel végződő találkozó ezért megmaradt felkészülési mérkőzésnek.

A Fradi hivatalos bemutatkozására április 21-ig várni kellett. A Magyar Úszó Egylet (MÚE) csapata elleni meccset a ferencvárosi pályán játszották. „Az első félidő elején inkább a Ferenczvárosiak támadnak, és rövid idővel a kezdet után a MÚE hátvédeinek tétovázó játéka alkalmat nyújt a Ferenczvárosiaknak a vezető goal megszerzésére” – írja a Sport-Világ.31 Ez tehát az első bajnoki meccsen szerzett találat, melyet a fradista hagyomány és az újabb sportkönyvek is Borbás Gáspárhoz kötnek. De honnan tudjuk, hogy ő lőtte? Az újságban név nem szerepel. A találkozóról a Pesti Hírlap is beszámolt, de név ott sincs: „Kezdés után alig hat perc alatt már két goalt csinálnak a ferencvárosiak.”32 Konkrétum csak későbbi beszámolókból, leginkább a Fradi néhai mindenese, Nagy Béla által készített Borbás-interjúból derült ki, melynek orsós magnón őrzött felvétele elveszett. Mindenesetre 1972-ben, az első Fradi-gólról szóló Borbás-nyilatkozat idején33 nem jelentkezett senki, aki másképpen tudná a történetet. Későbbi írásaiban Nagy Béla magabiztosan állította, hogy 1901. április 21-én zöld-fehér színekben először Borbás Gáspár talált a kapuba. Erre azonban nincs korabeli írásos bizonyíték.

Az első hivatalos magyar labdarúgó-bajnokságon az FTC harmadik lett a Budapesti Torna Club és a Magyar Úszó Egylet mögött. Ebben a nagyon korai időszakban a kritika szerint fradista játék nem volt eléggé kemény,34 szemben a remplizést – „testtel-mellel bele, a labdát elvinni, az embert lefektetni” – magas fordulatszámon űző BTC-vel, mely az angol erőfoci meghonosítója volt.35 A futball ekkoriban általában véve is erőszakos sportnak számított, amit lökdösődve, kemény tusakodással játszottak, bár sérülést szándékosan nem okoztak. Az FTC, majd később főleg az MTK remplizés helyett technikás focira törekedett, a csatárok és a fedezetek összjátékával, bár az is igaz, hogy a Fradira nagy hatással volt a BTC-féle, az angoloktól tanult „kick and rush”. Borbás Gáspár a későbbi interjúkban többször is egyértelműen „angol stílusúnak” írta le az FTC-t és arról beszélt, hogy Magyarországon nem is tudott igazán meghonosodni a skót stílus, és – mondta 1927-ben – „a magyar futballisták jobban tennék, ha a számukra egyedül eredményes amatőr stílust játszanák, a rohamos, temperamentumos játékot, amely talán kevésbé cicomázza és sminkeli a futballt, de egészséges és természetes lendülettel mégis csak inkább az ellenfél hálójába tudja nyomni a labdát.”36

A küzdelmet a hőskorban sokszor nem is a nyers erő tette keménnyé, hanem a körülmények. A régi pályák gyepet, szintezést, vízelvezetést, világítást hírből sem ismertek. A fekete-fehér fotókon nem szúr szemet a zöld hiánya, de főszabályként egészen az 1940-es évekig nem kellett füvesíteni a meccsek helyszíneit Magyarországon, így a csapatok földes-homokos, néha rögös terepen álltak fel. Azelőtt a téli hónapokban csak a korcsolyapályákon volt élet, a futball diadalmenetével azonban meghonosodott a hideg sportolás: a pesti Millenáris pályáján hóban, fagyban ment a játék – nem a körülmények miatt, hanem azok ellenére. A kor játékosa csúszkált, tapicskolt és félhomályban „rugdalózott”. A már említett 1901. februári FTC–BTC meccsen a hóolvadás miatt a pálya teljesen elpocsolyásodott, az év november 5-én, a Millenárisra szervezett FTC–BSC derbit pedig a bíró azért fújta le 5:4-es ferencvárosi vezetésnél, mert besötétedett. A csapatok megbeszélték, hogy a le nem játszott időt másik nap pótolják, majd hazamentek.37

Grafika az ős-FTC Soroksári úti pályájáról, háttérben a vicinális / ulloi129.wordpress.com

Bájos volt a felkészülés is. Borbás Gáspár többször elmesélte, hogyan telt az idő a hőskorban a Soroksári úti első Fradi-pályán. „A mai értelemben vett edzéseket nem ismerték, kialakulatlan, ösztönös volt minden. Kimentünk a pályára, amikor jólesett, »beöltöztünk« és – játszottunk. De ebben semmi rendszer nem volt, meg sem beszéltük az edzések időpontjait.”38 A Fradi-pálya – mely a visszaemlékezések szerint „laza homoksivatagra” emlékeztetett és enyhén lejtett – egyik oldalát a vasúti töltés határolta.39 Ez később okozott galibákat, vasárnaponként ugyanis a délutáni vicinális negyedórákat késett a sporttelep mellett ácsorgó és nézelődő publikum miatt. A szomszédos iskolaépület – melynek majd’ minden tréningen berúgták egy-egy ablakát – mellé huzatos öltözőbódét ácsoltak. A játékosok kezdetben egyetlen zuhanyrózsával tisztálkodhattak a szabad ég alatt, ha akartak.40 A vasúti töltésen a közeli jéggyár kecskéi legeltek, rá-rátévedve a pályára.

Pénz akkor nem volt a fociban, sportszerető mecénásokra viszont lehetett számítani. A Soroksári úti pálya deszkakerítését Antony Tamás ácsmester jórészt önkéntes munkában rakta össze, Gráf József ferencvárosi pék – aki a csapat alapítása körül is sokat segített – pedig egy-egy győzelem után friss, ropogós sóskiflikkel halmozta el a játékosokat. (Borbás úgy mesélte, „stangelik” tömegével.) Rá is ragadt a korai FTC-re, hogy ők a „sóskiflis csapat”.41 Ha viszont kikapott a Fradi, elmaradt a stangeli is.

Válasz Online Kiadó Kft.

Budapest 1126, Márvány u. 48.

www.valaszonline.hu

Kapcsolat a szerzőhöz:

borbasbarna@valaszonline.hu

ISBN 978 615 6129 02 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Inter Tight – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License