© Papp Dóra, 2016

Copyright © Ciceró Könyvstúdió, 2016

Tördelés: (VaGy)

Fedélterv: Szabó Vince (Malum Stúdió)

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-031-9

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Barbinak, a Karib-tengeren át,
a bécsi kalandtúrán keresztül, egészen a Szigetig –
és még tovább.

EGY / ORSI

Szoktam én néha punk rockot hallgatni.

Eszter ki nem állhatja, szerinte monoton és unalmas, akkor már ezerszer inkább a metál, de ebben nem értünk egyet; igenis van, amikor a punk kell. Sőt. Van, amikor csak egyetlen együttesre van szükség, és ne adj isten, olyan is van, amikor csak egyetlen dal kell. Két napja ugyanazt a számot hallgatom, megállás nélkül. Egyszer úgyis bedilizek tőle, de legalább nyomós okom van rá, hogy egyáltalán elkezdtem hallgatni. Hiszen életemben először dobtak.

Nem, nem dobtak, inkább felvilágosítottak arról, hogy mégiscsak van szívem. Ráébresztettek arra, hogy tudok kötődni, hogy képes vagyok engedni a felhőtlen boldogságnak, még ha csak egy-egy röpke órára is. Ja, igen, ebbe a boldog szívbe döftek bele egy irdatlan nagy konyhakést, és azóta is ott csavargatják huszonnégy per hét. És hogy kinél van a kés? Az elkövető neve Márton Olivér.

Átfordultam a másik oldalamra, az éjjeliszekrényemen várakozó fülesemért meg a mobilomért nyúltam, és máris újraindítottam a Junkies-dalt. A telefonom hajnali fél hármat mutatott. A szám címe: A szerelmedtől lettem ilyen.

Meg kell hagyni, az első csapást én mértem rá. Életem Eddigi Legrosszabb Napja után, akkor, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá, két kézzel taszítottam el magamtól. Ő pedig közölte velem, hogy szeret. Mit lehet erre mondani? Mit mondana erre minden épeszű, állítólag boldog párkapcsolatban élő homo sapiens? Azt, hogy „Én is szeretlek.” De nem. Engem bizonyára egy másik univerzumból szalajtottak, valami agyament bolygóról csöppenhettem ide, ebbe az agyhalálba. Annak rendje és módja szerint utasítottam vissza őt: „Menj innen, Olivér, sürgősen menj innen, hagyj békén, mondjuk úgy, örökre, jó?!”

Hamar rájöttem, hogy elszúrtam az egyetlen lehetőséget arra, hogy tényleg boldog legyek. De persze ekkor már késő volt, ugyanis másnap jött maga a pokol: Olivér előrántotta azt a bizonyos kést, és beledöfte a szívembe. A tudomásomra hozta, hogy nincs visszaút; annak idején ő döntött úgy, hogy mi tulajdonképpen kapcsolatban vagyunk, és most ő is szedett szét bennünket hivatalosan. Facebookon.

Na, nem mintha az lenne a legfontosabb, hogy mi van kiírva arra a szerencsétlen közösségire. De az, hogy Olivér elszánta magát erre a lépésre, végső csapásként hatott rám. Rájöttem, hogy tényleg vége. Mellesleg azóta alig alszom, és egyfolytában ezt a dalt hallgatom.

Mondania kellett volna valamit. Írnia kellett volna valamit. Amikor a képébe ordítottam, hogy csak szexre kell nekem, vissza kellett volna üvöltenie. De nem, ő inkább könnyes szemmel kisétált a szobámból és az életemből. Semmi harag. Semmi bosszúvágy. Semmi gyűlöletbeszéd, csak hogy megkapjam a magamét. Szükségem lett volna rá. Azt akartam, hogy jöjjön ide, keverjen le nekem egy hatalmas pofont, és üvöltse az arcomba, hogy utál. Aztán majd ráérek a bocsánatáért esedezni… De Olivér nem volt kíváncsi a bocsánatkérésemre. Lezárta a dolgot. Megmondta, ez neki túl sok: oldjam meg a problémáimat egyedül.

Soha nem utáltam még ennyire.

Mélyet sóhajtva leállítottam a zenét, és félretettem a fülest.

A mobilom szerint negyed öt volt. Az agyam és a szemem is fájt a kimerültségtől, és mire végre sikerült elszunnyadnom, egy ocsmány álomvilágban találtam magam, ahol Olivér a vérpettyektől színezett késkészletét tisztogatja, Zsolt francia nyelven beszél anyámhoz a konyhában, miközben békákat belez ki a karácsonyi ebédhez, Paul pedig az ablakomból bámul rám, aztán egyszer csak itt terem mellettem, és marhára elégedett vigyor terül el az arcán, amikor nyakon önt egy pohár fehércsokoládés kávéval. Na, igen, erre ébredtem fel.

– Rohadék!

Körbenéztem: Paul sehol. Önkéntelenül is eszembe jutottak a szavai, amikor az utolsó tanítási napon kitette a szűrömet a különóráinkról. Jobb lesz nekem anélkül az idióta New York-i hippipojáca nélkül. Amit ő tett, egészen eltörpül amellett, amit Olivér művelt velem. Vagy amit én műveltem Olivérrel. Amit egymással műveltünk.

Kikászálódtam az ágyból, és felvettem egy vastag pulcsit, hogy nyitott ablaknál elszívhassak egy szál cigit. De ekkor eszembe jutott, hogy anyámék még mindig nem adták vissza a három nappal ezelőtt elkobzott dobozt és az öngyújtómat. Marha jó. Nem is húztam fel magam, nem volt erőm hozzá, inkább unottan bekapcsoltam a gépet, és bámultam az utcán pislákoló halványnarancssárga lámpát, ami fényt nyújtott a borongós, téli hajnalban.

Eszter nem keresett a téli szünet előtti utolsó tanítási nap óta. Ez azért gáz, mert ha az ember hosszú időn át titkolózik az állítólagos legjobb barátja előtt, és amikor végre kiderül az igazság, megígéri neki, hogy beszélni fog róla, csak „nem most”, és napokig felé se szagol… Hát, már elnézést, de én azt rossz jelnek veszem. Furcsa, fájó érzés költözött a mellkasomba: szükségem lett volna arra, hogy beszéljek Eszterrel, féltem attól, hogy teljesen elzárkózik előlem.

Összerezzentem egy fura, buborékszerű hangra. A gépemből jött. Értesítés arról, hogy új e-mailem érkezett. Hirtelen dühvel támadtam neki az egérnek: hogy szakadna rá egy tonna féltégla! Ezt a figyelmeztető hangot is Olivér állította be! Jézusom, de gyűlölöm. Én nem tudom átállítani! Most már mindig itt fog nekem buggyogni ez az izé, ha új levelet kapok? Ó, hogy az a…

– Mi a fene?

A levél feladója Paul Riley Westwood. Azt hittem, leszédülök a székről. Na, már csak ez hiányzott! Hajnalok hajnalán akar velem levelezgetni? Meg van húzatva?

Megnyitottam a levelet, amit természetesen angolul írt:

Kedves Orsi! Ahogy ígértem, itt találod a legutóbbi órán megtartott vita eredményét és a teljesítményed részletes elemzését…

– Hagyjál, gyökér.

Azonnal bezártam a postafiókomat. Szóval Paul most ott ül a gépe előtt, úgy, mint én, valószínűleg nem tud aludni, úgy, mint én, és gondolom, teljes mértékben túltette magát azon, hogy befejeztük a különóráinkat. Nem úgy, mint én.

Éreztem, hogy könnyek szöknek a szemembe, ami hihetetlenül felidegesített. Felpattantam, és nekiestem az iskolatáskámnak, amihez a szünet kezdete óta nem nyúltam hozzá, hátha mégis maradt az alján egy szál árválkodó cigaretta. Egyre jobban remegett a kezem, meg akartam előzni a sírást, az ordítást, a dühöngést, éreztem, hogy mindjárt feltör valami, amit le kell vezetnem, mielőtt előjöhetne. Olivérrel már nem tudom levezetni, azt menthetetlenül elcsesztük, Eszter nem kíváncsi rám, Paul hátba támadott és azóta is rajtam röhög, anyámék megfosztottak a cigimtől, Zsolt elolvasta az apámnak írt levelet, anyámtól egy gyűrűt kaptam karácsonyra, a nagyanyámék is most jönnek ünnepi ebédre…

Kiráztam az utolsó megveszekedett morzsát is a táskámból, és végre kihullott belőle egy elég nyúzott cigaretta. Felkaptam, kikotortam egy fiók mélyéről egy gyufásdobozt, szélesre tártam az ablakot, mélyet szippantottam a fájón csípős december végi mínuszokból, aztán jólesően letüdőztem a mentolos füstöt. Sosem ízlett még ennyire ez a vacak mentol.

Megakadt a szemem valamin: a szőnyegen szétszórt, szamárfüles füzetek és könyvek mellett egy kis fecni kandikált ki a tolltartóm alól. Gyorsan felszedtem és széthajtottam.

Mazochista vagyok, annak születtem.

Megigazítanád a címkémet? Ha már a tollat is neked köszönhetem. A vizes hajjal nem tudom, mit csináljunk.

Eldobtam a bagót, hadd jöjjön az aznapi bőgésmaraton.

***

– Kislányom, az én töltött káposztám meghúzhatja magát a sarokban a tiéd mellett, és tudod, hogy nem mondok ilyet csak úgy.

– Ugyan már, anya…

– Ne szerénykedj, amikor anyádnak igaza van. Évi, jól tudod te, milyen mennyeien főzöl. Ugye, Orsikám?

Felkaptam a fejem. – Hmm? Micsoda?

Nagyapám a tányéromra mutatott. – Nem is eszel, drágaságom. Tessék belapátolni, a te fejlődő szervezetednek aztán szüksége van a normális kajára! Ez nem olyan moslék, amit a menzán adnak, jó szaftos hús van benne meg…

– Na de apa!

– A rosseb verje meg, hát én csak egyenesen beszélek az én Orsikámmal! Látom rajta, milyen elvarázsolt, biztos teletömik a fejét mindenféle hülyeséggel az iskolában. Legalább amikor egymás közt vagyunk, akkor beszéljünk nyíltan, nem igaz, Orsikám?

Összemosolyogtam Bence papával; ő az egyetlen ember a földkerekségen, akire nem haragszom meg, ha Orsikának szólít. Bírom az öreget.

Zsóka mama megköszörülte a torkát. – Orsi, mesélj csak, mi a helyzet Eszti barátnőddel?

Azonnal lefagyott az arcomról a mosoly. – Nem sok minden. Illetve… egy ideje nem keresett, de gondolom, megvan.

– Na, és a fiúk? – vonta fel a szemöldökét Bence papa.

– Egyre jobbakat kérdeztek, komolyan.

– Miért teszel magadra ennyi fekete festéket, Orsi? – kérdezte Zsóka mama. – Olyan sötét így az arcod, mondtam már a nyáron is.

– Azért, mert…

– Szerintem a fekete szépen kiemeli a szemét – mondta anyám, és rám mosolygott.

Köpni-nyelni nem tudtam. Csak meredtem rá, de ő félrenézett és elterelte a szót. Egy ideig teljesen kiesett, hogy miről folyik a beszélgetés, nem is igazán érdekelt. Anyámnak ez volt a második húzása ezen a karácsonyon, amivel teljesen kiakasztott, csakhogy a sok hülyeség miatt nem volt annyi lelkierőm, hogy megszóljam emiatt. Letekintettem a karácsonyi ajándékomra: a bal kezem hüvelykujjára tökéletesen illő, csúcsos, fekete kővel kirakott ezüstgyűrűre. Ez volt a hetedik a sorban, de az első, amit anyámtól kaptam. Egyszerűen nem tudtam mit kezdeni az érzéssel, ami akkor töltött el, amikor az ékszerre néztem.

– …lehet, hogy szeret téged, de a szeretetnek is sokfajta megnyilvánulása van, Éva. Olvasd csak el azt a könyvet, amit kaptál tőlem, meglátod, édes lányom, meglátod. Különben is, nem úgy van az, hogy még nekem kell könyörögnöm, hogy karácsonykor le tudjunk ülni négyesben ebédelni e nélkül a fickó nélkül. No, még csak az hiányozna, hogy vele! Orsi, te hogy vagy ezzel a Zsolt fazonnal?

Abban a szent pillanatban határoztam el, hogy mostantól sokkal gyakrabban felhívom a nagyszüleimet. Zsóka mama nem is hagyott válaszolni, csak legyintett:

– Ó, látom én, hogy máshol jársz! Ha elfogadsz tőlem valamit, kicsikém, amit nagyanyádnak a túlságosan is sok év alatt sikerült megtanulnia, az a következő. A férfiak miatt nem kesergünk és nem bosszankodunk. A barátainkra támaszkodunk. A férfiak jönnek-mennek, de az igaz barátság egy életre szól, arra kell igazán vigyázni.

Mélyet sóhajtottam. – Ezt komolyan mondod?

– Hát persze.

– Akkor viszont most dolgom van, nagyi.

Kitoltam magam alól a széket, és elfutottam a lépcső irányába.

– Mi lesz a töltött káposztával?

– Majd később.

Gyomor kellett ahhoz, amire készültem, inkább üres, mint teli gyomor. Felvértezve akartam átmenni Eszterékhez, így leültem a gép elé, és vonakodva, de bepötyögtem a keresőbe, hogy: önhánytatás.

Az internet az elcseszett emberek még elcseszettebb életének virtuális szeméthalmaza. Tudtam én, hogy nem kell mindent véresen komolyan venni, amit itt találok, de azért fél óra böngészés után már eléggé megjött a kedvem ahhoz, hogy kiszaladjak a világból. Méghozzá azért, mert az egy dolog, hogy ide mi van leírva, az pedig egy másik dolog, hogy ebből mi igaz Eszterre, és mennyit nem mond el nekem belőle.

Csalódtam benne. Azzal, hogy hosszú hónapokon keresztül titkolta előlem ezt a… dolgot, egy kisebb tőrt szúrt bele a mellkasomba, pont Olivér konyhakése mellé. Viszont eleget olvasgattam a neten ahhoz, hogy felfogjam, másként nem is történhetett volna. Ez most nem rólam szólt. Ezt már akkor tudtam, amikor kiderült Eszter titka, és inkább az Ellenségre, Mariannra rontottam rá, nem pedig a legjobb barátnőmre.

Mire bezártam a böngészőt, rohadtul elszántnak éreztem magam: beszélni fog a dologról, ha tetszik neki, ha nem. Ha kell, harapófogóval húzom ki belőle, de egyszer és mindenkorra véget vetek a titkolózásnak. Szükségem volt Eszterre, épen, egészségesen vagy akár elcseszetten, de önmagaként: elfogadtam úgy, ahogy volt, amilyen volt, és még véletlenül se akartam, hogy belőle is virtuális szemétgyarapító legyen. Szóval felöltöztem szépen, elköszöntem a nagyszüleimtől, és délután, amikor épp kezdett sötétedni, kiléptem az utcára, Eszterék felé indulva.

A Zombori család nem csinált nagy ügyet a karácsonyi dekorációból: kint függött egy ízléses koszorú a kerti kapun és a bejárati ajtón, ellentétben a környék szinte összes házával, ahol idiótábbnál idiótább giccses fények cikáztak a kerítésen, a kertben és az ablakok körül. Komolyan mondom, nehéz nem úgy gondolni a dedós karácsonyi fényekre, mint valami orbitális hazugságra, amit az utcán járkálók képébe szeretnének tolni az emberek: ide nézz, mi csillogunk a legcsicsásabban, a mi házunk táján nincsenek olyan szánalmas problémák, mint a te életedben. Ugyan már, kedves szomszédok.

Csengettem, és nem is kellett sokat várnom a válaszra. Eszter anyukája arcán őszinte boldogságot láttam, amikor ajtót nyitott.

– Boldog karácsonyt, Orsi! Gyere csak be, épp ideje, hogy kirángasd Esztit a szobájából, kezdünk aggódni miatta.

Egy pillanatra megijedtem, de láttam Klárin, hogy csak viccel. Megkínált az ezerféle sütiből, amit az ünnepekre sütött, és előkerült Eszter apukája is, aki hasonló melegséggel köszöntött. Fél perce voltam itt köztük, és máris jobban voltam.

Felcaplattam a lépcsőn, hogy bekopoghassak Eszter szobájába; harsány nevetés hallatszott odabentről. Ahogy kinyitotta az ajtót, és megláttam rövid, összevissza az égnek meredő haját és a pizsamáját, amiben volt (délután négykor), rögtön megkönnyebbültem, ő meg letámadott egy öleléssel.

– Hát még élsz! Jaj, de örülök, te hülyegyerek!

– Eszter, megfulladok!

– Gyere be, mindjárt… Ülj le, de várj egy kicsit.

– Nem sietek sehová.

Felkapta a telefonját, aztán a szájához emelte a kezét, úgy próbálta elfojtani a visítást, ami kitört belőle. Könnyes lett a szeme a nevetéstől, kipirult az arca a vidámságtól.

– Anyukád valami drogot tett a karácsonyi kajába, Eszter? – méregettem.

– Nem, dehogy! – nevetett fel, miközben elkezdett valamit írni a telefonján. – Mesélj, mi volt apád levelével?

Rámeredtem. – Ez komoly? Csak így, meséljek? Még én meséljek?

– Azt mondtad, este felhívsz, ha megoldottad ezt a dolgot. Vártam a hívásodat, szóval… úgy voltam vele, kellett egy kis idő, hogy elintézzétek anyukáddal.

– Oké, akkor én vagyok a szemét, értem – mormoltam. – Látom, új telefont kaptál karácsonyra. Fogadd őszinte gratulációmat.

Na, erre már felfigyelt. Azonnal letette a telefont. – Mi ez a halotti hangnem, Orsolya? Mi van veled, miért nem hívsz napok óta?

Erre már szavak sincsenek, komolyan.

– Vártam, hogy hívj! Nem kellene valamit megbeszélnünk egészen véletlenül?

– Mégis mit? A levelet? De hát erre…

– Nem! Nem érdekel a levél, közöltem anyámmal, hogy nem fordítgatok le több levelet, amit apámnak írtak, elmondtam neki, hogy elegem van az egészből! Nem ez a lényeg! Azt mondtad, beszélünk a dologról, Eszter. Azt mondtad, ha kicsit is szeretlek, akkor elterelem a figyelmedet a… dologról, és el is tereltem, de most már meg kell beszélnünk, a rohadt életbe!

Máris megbántam; eltűnt a felszabadult mosoly az arcáról. A fenébe. Rosszul csináltam, nem így kellett volna. Akkor mégis hogy? Nem vagyok orvos, honnan a francból tudjam, mit kell ilyenkor csinálni?

Leült mellém törökülésben. Nem igazán mertem megszólalni; talán többre megyek azzal a taktikával, ha hagyom beszélni és nem erőszakoskodok vele. De nem fog belekezdeni. Itt sóhajtozik nekem összevissza, forgatja a szemét és piszkálja a kézfejét, vakargatja a sebét, ami már nem is hasonlít egy gitárra, tökre átalakult… Ó, basszus.

Megfogtam a kezét, jó erősen megszorítottam, így végre rám nézett.

– Tudom, hogy kiállhatatlan némber vagyok. Te tudod a legjobban, hogy minden dologra, ami felcseszi az agyamat, azonnal ugrok vagy beverek egyet valakinek. Oké, igen, valakinek. De nem neked. Eszter, ha… ha már te is félsz tőlem, akkor valamit nagyon elrontottam. Ez is az én hibám. De akkor mondd meg, hogyan hozzam helyre, mert…

– Jaj már, te agyament! – mormolta. – Nem a te hibád.

Végigsimítottam a hüvelykujjammal a kézfején. Egy ilyen sebhely a rendszeres hánytatás egyik tipikus figyelmeztető, jele, köszi, Google bácsi, most már tudom. Előbb is mondhattad volna.

– Nézzük a tényeket – egyenesedtem ki. – A nyáron leadtál tizennyolc kilót. Sportoltál és mellette diétáztál. Azóta is helyesen eszel, talán egy kicsit kevesebbet is, mint kéne. Ez az, amit én tudok, mert ennyit láttam. És mi az, amit nem láttam?

Elfordította a tekintetét, de megszorítottam a kezét. Maradj velem, Eszter!

De nem nézett rám. Inkább újra elkezdte nyomkodni a telefonját.

– Eszter…

– Nem akarom újra elmagyarázni, szóval… Tessék.

Felém nyújtotta a telefont: a kijelzőn megjelent egy e-mail. Azonnal olvasni kezdtem.

Nem, szerintem pont nem erről van szó. Ezzel csak felgyorsítottam a folyamatot. Baromi jó érzés, amikor ráállsz a mérlegre, és napról napra kevesebbet mutat. Jó, tudom, hogy erről mi a véleményed, de most nem érdekel. Az én hibám volt, hogy elhíztam, én hagytam el magam ennyire, nem szabadott volna, úgyhogy nekem is kell rendbe hoznom, méghozzá minél előbb. Csak ez számít. És tudod, mit? Amikor nagyon büszke voltam magamra egy keményebb edzés után vagy egy tisztítókúrás napon, úgy voltam vele, miért ne érdemelnék meg egy kis jutalmat? Úgyis lemozgom később. Este, amikor anya már tutira aludt, előszedtem a legalsó fiókom tartalmát, és elkezdtem enni. Mindent, amit találtam. Jó érzés volt? Igen, baromi jó érzés volt. De aztán rossz lett. Valahogy ki kellett jönnie. Ha elmondani nem tudtam Orsinak, mert fogalmam sem volt, hogy kezdjek bele, hát kijött belőlem máshogy. És lejjebb mentek a kilók. Úgy volt, hogy csak egyszer-kétszer fordul elő, de heti három alkalomnál tartok, és anyáéknak csak heti egyet mondtam, amikor rajtakaptak. Tudom, mivel jössz majd, azzal, hogy a bűntudat vezérelt, mert nem mondtam el senkinek. Oké, bravó, idáig én is eljutottam. De mielőtt még valami nagy hülyeséggel diagnosztizálsz, állj meg egy percre, és gondolj csak bele, mennyire rohadtul nehéz leszokni az ilyesmiről. Te napi három lattét iszol, mi lenne, ha azt mondanám, hogy mostantól egyet sem ihatsz? Ez nem így megy, egyik napról a másikra… Mellesleg, lehetne sokkal rosszabb is. Most legalább elégedett vagyok az alakommal.

Valóban? Legszívesebben azonnal ezt kérdeztem volna tőle, de a hirtelenjében összeszedett Google-alapú tudásom visszafogta a nyelvemet.

Megköszörültem a torkomat. – Kinek írtad ezt?

– Miután Mariann lelkileg a földbe döngölt az utolsó tanítási napon, este felléptem a társkeresőre, és le akartam törölni magam. De találtam egy üzenetet Milántól.

– Várj. Ez nem a másik gyerek, akit Feketerigón kívül…

…mármint, akit a riherongy Mariannon kívül találtál a társkeresőn?

Bólintott. – Akivel mindig összevesztünk levelezgetés közben, mert nem akar komoly kapcsolatot, de közben tök jókat dumáltunk. Kicsit én is féltem tőle, mert még e-mailen keresztül is a vesémbe lát. Nem csoda, pszichológusnak tanul. Ezért nem mondtam el neki… eddig. Tegnapelőtt kihúzta belőlem. Ezt nézd, mit írt.

Kikeresett egy másik üzenetet, miközben én még mindig a levél tartalmát emésztettem. Nem tudom, kinek a hibája volt, hogy ez megtörtént, és hogy még mindig történik, de nagyon szívesen kenném az Ellenségre. Már megint elfogott az érzés, hogy legszívesebben mind a tíz körmömmel kikaparnám a szemét annak a riherongynak.

Eszter újra felém tartotta a telefont.

Eszti, én nem az anyád vagyok, hogy leüvöltselek. Olyasvalaki szeretnék lenni, akinek bármit elmondhatsz. Aki segít feldolgozni, ami veled történik. Értek hozzá. Hadd segítsek neked, kérlek.

– Csodás. Egy pszichomókus hajt rád? Mondhattad volna előbb is, hogy ezek a fazonok jönnek be, akkor már rég bemutattalak volna Paulnak.

Belebokszolt a vállamba, és szélesen elmosolyodott. Napok óta először éreztem, hogy valami felmelegít és életet lehel belém; csupán a legjobb barátnőm barna szemének kellett felcsillannia.

– Most is egyfolytában ír – csóválta a fejét ábrándosan. – Egész nap SMS-ezgetünk. Igazából már itthon van két napja, és elvileg holnap találkozom vele.

– Mi van?! Itthon? Itt lakik? Na várj, ebből semmit nem értek.

– Mondtam már, hogy itt lakik a családja, és az ünnepekre mindig hazajön Szegedről.

– És holnap elhívott randizni? – hüledeztem. – Nem, nem tetszik ez nekem, túl gyorsan történik.

A szemét forgatta. – Csak neked túl gyors, mi már hetek óta levelezgetünk. Hé, egy pillanat, te dumálsz itt nekem túl gyorsról? Azok után, ahogy összejöttetek Olival? Na, ne röhögtess!

Mintha tigrisbukfencet vetett volna a gyomrom. Eszter azonnal kapcsolt, mivel állítólag eléggé elfehéredtem. Máris faggatni kezdett, én meg azon kaptam magam, hogy szépen, lassan, részletesen mindent elmondok neki, újraélem azt a rettenetes napot és a következményeit, amiket azóta is szívok. Mire végeztem a szánalmas mondandómmal, úgy éreztem magam, mint egy elhasznált mosogatószivacs, amiből a lelket is kifacsarták. Eszter türelmesen hallgatott, és biztos voltam benne, valami olyasmivel fogja lereagálni az egészet, hogy „Legszívesebben felképelnélek, hülyegyerek”, de mit ne mondjak, eléggé meglepett a reakciójával.

– Tényleg azt mondta, hogy szeret?

Komolyan fürkészte az arcomat. Hirtelen nem tudtam, mit feleljek. Megvontam a vállam.

– Ja.

Elmosolyodott, és kényelmesen hátradőlt az ágyon. Na, ezzel aztán felhúzta az idegeimet.

– Most mit vigyorogsz itt, mint a vadalma? Elég elcseszett a szituáció.

– Biztosan. Ha most az van, hogy kollektívan gyűlöljük Olivért, én benne vagyok. Mert most ez van, ugye?

– Nagyon vicces vagy. Ha azt gondolod, hogy én csesztem el valamit, nem fogom azt mondani, hogy nincs igazad. Csak ne röhögj rajtam, csak erre kérlek, Eszter. Nem tudom, mi lesz. Nem tudom, hogy képes leszek-e levegőnek nézni őt a szünet után. Egyelőre ez a legjobb taktika, amiben gondolkodni tudok.

Kinyújtotta a kezét, hogy megszoríthassam. – Akkor bizony levegőneknézős taktika lesz, Orsolyám. Benne vagyok.

Aztán majd meglátjuk, mi lesz a színjátékodból, hülyegyerek – ezt simán ki tudtam olvasni a tekintetéből, csak épp nem mondta ki. Sosem tett még ilyen jót azzal a szerencsétlen lelkemnek, hogy hallgatott. Nemcsak a kezét szorítottam meg, át is öleltem, jó szorosan.

A téli szünet hátralévő részében a hangulatom olyan volt, mint az ünnepi időjárás: decemberben méteres, gyönyörűen festő szűzies porhót várnál, erre a karácsony fogja magát és bedurcul, csupa latyak meg sár meg csúszós undormány lesz belőle. Bezárkóztam a szobámba, megpróbáltam elkerülni Zsoltot meg anyámat, és amikor csak tehettem, zenét hallgattam. A nagyszüleimtől kaptam egy angol nyelvű könyvet a rockzene történetéről, amit felütöttem, és egyszer csak azt vettem észre, hogy elment egy fél nap, annyira belefeledkeztem az olvasásba. Hát, mit ne mondjak, ez a cucc ezerszer érdekesebb volt a kötelező olvasmányoknál, de Kelemenné nyilván nem hinné el nekem, hogy igenis szoktam olvasni szabadidőmben, nem vagyok totál reménytelen eset. Pault bezzeg tutira érdekelné a dolog.

Szilveszter napján, délután gondoltam egyet és újra megnyitottam az értékelő e-mailt, amit kaptam tőle. A teljesítményem részletes elemzése így nézett ki:

Elenyésző mennyiségű nyelvtani pontatlanság, folyékony, magabiztos nyelvhasználat. Az érveid kifejezetten logikusan felépítettek voltak, a fesztiválokra való reakciódnak, az ellenérvnek különösen örültem, mivel ezt csak te használtad. A stílusodat érdemes csiszolni, elvégre hivatalos vitáról van szó. Nem tárgyalási szintről beszélünk, de a szarkasztikus humor és a cinizmus nem ide való. Összességében a csoport egyik legmagabiztosabb felszólalása volt. Sikerült összefoglalnod az érveiteket és egyben lezárnod a vitát. Kellemes ünnepeket!

Kellemes ünnepeket? Talán vissza kellett volna írnom neki valami szépségeset, ami megmelengeti azt a kis amcsi szívecskéjét? Nem bírta volna ki, hogy ne kritizáljon ebben a rohadt értékelésben, muszáj volt belém kötnie, holott mindketten jól tudtuk, hogy én voltam a legjobb azon az órán. Van egyetlenegy dolog, amiben jó vagyok, amiben büszke vagyok magamra és ami egy hangyányi örömöt okozhatna a téli szünetben, erre még ezt is megkeseríti. Ja, és elvárná, hogy ezért hálás legyek neki. Tipikus Paul. Tipikus seggfej.

Ám aznap este Eszter gondoskodott róla, hogy Paul még véletlenül se jusson az eszembe. Egyrészt megegyeztek a szüleivel, hogy amennyiben itthon maradunk szilveszter éjszakáján bulizni, ahol figyelhetnek ránk, elfelezhetünk egy üveg pezsgőt, aminek következtében már este fél tíz felé le se lehetett törölni a képünkről a vigyort. Baromira jólesett az a kóválygós, habkönnyű érzés, ami befészkelte magát a mellkasomba az alkohol révén. És persze egész gyorsan ráakadtunk arra a témára, amivel a drága barátnőm elterelte a gondolataimat; Bereczki Milán minden mennyiségben. A pszichomókusok gyöngye, aki hiába ment vissza reggel Szegedre, egyeseknek igencsak maradandó élményt okozott, mert Eszter egyszerűen nevetségesen szerelmes hangulatban volt. Még nem találkoztam a sráccal, ennek ellenére már jóformán azt is tudtam, mi volt a jele az oviban. Szent Milán, aki annyira jópofa, laza, vicces, de egyben komoly is, lehet vele órákig beszélgetni a világ végéről meg a Szegedi Tudományegyetemről, de a Trónok harcáról is. Eszter napok óta csak mondta, mondta, hogy mennyire tökéletes a srác, huszonnégy per hét róla ábrándozott, én meg nem tudtam hova tenni ezt a hirtelen jött imádatot. Furcsa volt az egész. Nem kispályázott ám a gyerek. Nyolc évvel idősebb Eszternél, de már az első randin lesmárolta a liget kellős közepén. Alig akartam elhinni, amikor beszámolt róla. Viszont az én drága barátnőm annyira boldognak látszott, hogy hagytam, hadd áradozzon; sokkal inkább a srác járjon a fejében, mint a kialakulófélben lévő bulimiája, amit egyikőnk sem szándékozott felhozni az év utolsó napján, amikor elvileg bulizni kellene. Szóval úgy döntöttem, elzárom a félig már úgyis buggyant agyam leghátsó részébe a kételyeimet a sráccal kapcsolatban, és kiélvezem, hogy Eszter valósággal ragyog; szépséges lett a másfél hét alatt, amíg Milán itthon volt. Lehetséges, hogy a szerelem megszépítsen valakit? Kezdtem hinni benne.

Nem kíméltük a szomszédokat. Felcsavartuk a hangerőt, összevissza ugráltunk a zenére, visítva énekeltük a szöveget, és közben valósággal szétszedtük Eszter szobáját. Valamikor hajnali fél kettőkor, miután visszamásztunk a tetőről, és úgy huszadszorra ment le a Seether Remedy-je, ráadásul kezdett kaparni a torkom a visítva énekléstől, volt egy pillanat, amikor belém hasított, hogy épp boldog vagyok. És alig vettem észre. Felugrottam Eszter ágyára, magammal húztam, erre összegabalyodott lábbal hanyatt estünk. Alig kaptam levegőt, de nem tudtam abbahagyni a nevetést.

– Hivatalosan is megfogadom, hogy mostantól nem érdekelnek a pasik!

Eszter a hosszúra nőtt frufruja mögül nézett rám fél szemmel, kacagva: – He?

– Nem hagyom, hogy szórakozzanak velem! Magasról teszek rájuk! Nem érdekelnek. Se Olivér, se Paul, se Zsolt, és a többi se. Boldog akarok lenni és boldog is leszek.

– Hoppá, Fekete Orsolya és a pozitív hozzáállás! Várj, várj, hol egy toll? Papír, ceruza, hadd írjam le a pontos dátumot. Hagyj már, eressz, na! Kitöröd a nyakam, hülyegyerek!

– Mondom, nincs szükségem a férfiakra. Még az is lehet, hogy leszbikus leszek.

Eszter feltápászkodott a padlóról. Némán bámultunk egymásra pár pillanatig, aztán új dal kezdett üvölteni a hangfalakból, és máris maga alá gyűrt bennünket a röhögőgörcs. Szinte belefájdult a mellkasom, úgy nevettem, de sokkal inkább emiatt érezzek fájdalmat, mint egy konyhakés miatt, amit szerelemnek csúfolt valami okán csavargatnak a szívemben.

– Ha úgy döntöttél, átpártolsz a másik csapathoz, teljes mértékű támogatásomat élvezed. – Eszter túlharsogta a zenét. – Ja, és rögtön mehetsz párkapcsolati tanácsot kérni Kriszti fekete hercegéhez. Tényleg, szerinted van pasija? Viktornak?

Megvontam a vállam. – Ne emlegess senkit, akinek köze van Rágógumihoz, könyörgöm! Már a nevétől is feláll a szőr a hátamon. Épp elég, hogy… Tudod mit, tegyél be valami mást, ezt már milliószor hallottuk.

– Rémesen válogatós vagy, így, az Újév első hajnalán!

Mondtam volna tovább, miért gyűlölöm Rágógumit jobban, mint eddig bármikor, és fejtegettem volna, hogy még ki van rajta a feketelistámon, de nem akartam felhozni azt a bizonyos szörnyűséget, amit az Ellenség tábora tett Eszterrel nemrég. Eszter csillogó, barna szeme és vidámsága volt a lényeg; hogy most vele vagyok, hogy lefoglalom, hogy jól érezzük magunkat, és remélhetőleg még véletlenül se jut eszébe megszokásból kinyitni a legalsó fiókját és elpusztítani a tartalmát. Összesen vagy öt másodperc volt az egész, amíg ezt végiggondoltam és meghoztam a döntést, hogy befogom a számat, de éreztem, hogy ebben a rövid időben többet tanultam az önmérsékletről, mint eddigi szűk tizenhét évem során bármikor. Ja, és ez a felismerés rohadt jó érzéssel töltött el. Eszter az egyetlen, aki miatt képes vagyok visszafogni az ösztönös őrjöngésemet.

Összerezzentem, amikor hirtelen kinyílt az ajtó, és Eszter apukája, Gábor lesett be rajta.

– Szép jó estét, hölgyeim! Megérkezett az első panasz a zenétekre, méghozzá Faragóéktól, egészen a sarokról, szóval csavarjátok le egy kicsit. De azért ne nagyon. Nem tudom, van valami az öreg Faragó szemében, amitől a hátamon is feláll a szőr, nem bírom a képét.

– Imádlak, apa – nevetett Eszter.

Gábor kacsintott egyet, aztán újra ránk csukta az ajtót.

Csak azért sem halkítottunk a zenén. Vannak olyan esték, amikor egész egyszerűen bűn lenne mérsékelt hangerővel bulizni, és megette a fene, ha az év utolsó napja nem tartozik ezek közé. Halkítja le a halál a rockzenét, amikor jól éreztük magunkat, csak ketten voltunk, nem léteztek se férfiak, se suli, se szülők, se az Ellenség, se hülye angoltanárok, akiknek az a legfontosabb, hogy nem megfelelő stílusban győzöd meg az ellencsapatot az igazadról. Kit érdekel? Nincs szükségem semmilyen hímneműre ahhoz, hogy jól sikerüljön a szilveszter este, csak zenére és az őrült barátnőmre, aki elvisel. A tökéletes recept, amiben sosem csalódtam eddig.

***

Naná, hogy keddi napra esett az első tanítási nap. A kedd az olyan… izé. A hétfő rettenetes, a szerda a hét közepe, onnantól már valahogy ki lehet bírni, de a kedd… a kedd egy alattomos második hétfő. Ráadásul az egyáltalán nem teszi szimpatikusabbá számomra, hogy nyolc órám volt. Hát nem csodás?

Vaksötétben keltem reggel, és amikor negyed nyolc körül ásítozva kibotorkáltam a kerítéskapunk elé, a nap épphogy csak megpróbálta felfelé tornázni magát a téli szürkés-ködös horizonton. Eszter köszönésképpen csak mormogott valamit, amikor meglátott, aztán vacogó fogakkal elindultunk a liget, majd a suli felé.

Ahogy messziről megláttam a kétemeletes épületet, előterében a kovácsoltvas kerítéssel, egyszerre csak öklömnyi méretűre szorult össze a gyomrom. Nagyot nyeltem, és tartottam a lépést Eszterrel, aki a bioszanyagról magyarázott valamit, de nem igazán jutott el az agyamig. Minél előbb átvágtuk a főbejárat lépcsőjéhez vezető udvart; már kezdtek lefagyni az ujjaim, mert ujjvég nélküli kesztyűben voltam. Nem ér sokat a mínusz ötben, de baromira jól néz ki, főleg, ahogy a gyűrűim kikandikálnak alóla. Ez egy ilyen dolog.

Amikor végre beléptünk a fűtött folyosóra, Eszter előkapta a rezgő telefonját, mert Szent Milánra most jött rá a reggeli szerelemadag. Ezzel az volt a legnagyobb probléma, hogy így szemet forgatva el kellett néznem jobbra, épp amikor elhaladtunk a biciklitároló előtt. Nem bírtam ki. Odanéztem. Látnom kellett, hogy…

Olivér bringája ott figyelt a többi bicikli közt, középtájt parkolt a sorban. A szívem hirtelen olyan ütemben kezdett el zakatolni, mintha most készülnék bevonulni valamiféle személyre szabott kínzókamrába. Ja, igen, úgy is volt: az osztálytermünkbe. Ahol ott találom Olivért.

– Minden oké?

Újabbat nyeltem, igyekeztem összeszedni magam. Eszter aggodalmasan figyelt.

– Ööö… Asszem, rögtön elmegyek németre, azzal kezdek. Majd találkozunk tesin, jó?

Elmosolyodott. – Megbeszéltük. Sok szerencsét a dupla töri túléléséhez!

– Neked is a bioszhoz.

Azzal sarkon fordultam és megkerestem az emeletre vezető lépcsőt. Kettesével szedtem a fokokat, pedig egyáltalán nem voltam késésben, és közben próbáltam bemagyarázni magamnak, hogy most éppen nem menekülök valami elől. Hülyeség az egész. Levegőnek fogom nézni Olivért, koncentrálok a németre, ezerrel jegyzetelek majd törin, lesz mivel lekötnöm a gondolataimat. Nincs itt semmi gáz. Majd megtanulja, hogyha beleszúr a mellkasomba egy konyhakést, akkor annak bizony következményei is vannak; mondjuk az, hogy mostantól csupán annyira fog érdekelni, mint amennyire Kelemenné aktuális frizurája. Nagyívben teszek rá, ha hozzám akar szólni.

És láss csodát, jól ment a német. Álmos szemű, kialvatlan csoporttársak vettek körül, de megerőltettem az agyamat és készséggel válaszoltam a tanár kérdéseire, össze tudtam hozni németül egy elfogadható beszámolót a téli szünetemről, aztán összekapartam egy kisötöst a hallásértés feladatnál. Na, tessék, így kell kezdeni a sulit, megy ez!

Vittem magammal a kabátomat meg a tesicuccomat duplatörire. Az első óra után eltűnt a komor szürkeség odakint, még a nap is megmutatta magát pár perc erejéig, és a folyosón is egyre hangosabb lett a nevetés. Újra beindult a gimi vérkeringése, és ez most valahogy furcsán megnyugtatott. Bármennyire is rühellem, a suli egy biztos pont az életemben. Valami, ami nem fog változni még legalább másfél évig, valami, amitől tudom, hogy mit várjak minden egyes nap. Bele kellene kapaszkodni ebbe az állandóságba és lehorgonyozni, megpróbálni jobban tanulni, hogy lekössem magam valamivel, nem? Elterelni a figyelmemet egészen az érettségiig arról a szőkésbarna fejről, amit minden áldott magyarórán bámulni fogok…

Három és fél füzetlapot jegyzeteltem tele törin. Kicsöngetésre majd’ leszakadt a karom, és a csuklóm mintha totálisan beállt volna. Fejest ugrottunk a reformkorba, és én bizony százszázalékosan ott voltam agyilag, követtem a tanár magyarázatát, néztem a térképet, figyeltem a felolvasott szövegrészletekre, és gondolatban elég rendesen vállon veregettem magam; vágtam az anyagot, tetszett, és a vázlatom is egészen átlátható volt. Na, milyen csodák történnek, amikor az ember lányának nem oszlik meg a figyelme?

El kellett mennem a büféhez angol előtt, hogy vegyek valami tízórait, mielőtt még éhen halok. Betettem a zenét a fülembe, így legalább a diáksereg agyzsibbasztó csevegését ki tudtam zárni, ha már annyian tömörültünk össze a kajáért, hogy egyszerre négy ember is beletenyerelt a privát szférámba. Kínkeserves percekbe került, mire hozzájutottam egy szalámis szendvicshez, aztán oldalt kislisszantam az embertömegből. Majdnem beleütköztem Szabiba, de nem nagyon érdekelte, helyette úgy bekiáltott a tömegbe, hogy a zeném mellett is hallottam:

– Hallod, Oli, vegyél már nekem is egy Fantát! Mindjárt becsöngetnek!

Nem gondolkodtam, cselekedtem: azon nyomban elhúztam a másik irányba, az osztályunkhoz. Valósággal rohantam. A teremben ledobtam magamról mindent, felakasztottam a kabátomat, aztán rögtön ki is sprinteltem a folyosóra, hogy minél előbb visszakerülhessek az első emeletre, az angol nyelvi teremhez. Tegyük fel, hogy valamilyen kivételes csoda folytán nyitva találom a termet, így meg is rohamozhatom a hátsó sarkot, ahol beteszem mindkét fülembe a zenét, és így lesz rá lehetőségem, hogy túléljem Paul és Olivér…

Majdnem orra buktam, amikor befordultam a sarkon a lépcső felé. Jó alaposan megtapostam a saját lábamat, sikeresen meginogtam, a falnak dőltem segítségért. Hogy mi volt a gond? Telibe kaptam Olivér sötétbarna tekintetét.

Mintha minden levegő kipréselődött volna a tüdőmből. Itt állt előttem, pazarul összekuszált hajjal, a fehér, New York emblémás pulóverében, fél vállra vett táskával, egy fél literes Fantával a kezében. Egyszerűen tökéletesen nézett ki. Komolyan. Túl tökéletesen. A szeme pedig… sötét volt, sötétebb, mint általában. Amikor rájöttem, mitől tűnik ilyen idegennek a tekintete, hihetetlen gyorsasággal rándult össze a gyomrom a félelemtől.

Nem szólalt meg. Én sem szólaltam meg. Kikerülhetett volna. Nem tette. Csak nézett rám, és így pár röpke másodperc alatt a tudtomra adta, hogy milyen mérhetetlenül gyűlöl. Aztán, mint aki jól végezte dolgát, szó nélkül ellépett mellettem.

Zakatoló szívvel megindultam a lépcső felé, de hamar észrevettem, hogy remeg a kezem. Nagyszerű, már csak ez hiányzott. Nem elég az öklömnyire összeszűkült gyomrom és a kínkeserves munkával visszatartott könnyek, már megint elkezdek reszketni, mint egy idegbeteg. Ökölbe szorítottam a kezemet, hogy visszaszerezzem az uralmat a testem felett, és újra kettesével szedtem a lépcsőfokokat felfelé, nekiiramodtam, hogy minél előbb…

– Basszus!

Megcsúszott a bal lábam, pont mielőtt felértem volna az első emeletre. Előreestem, de villámgyorsan kinyújtottam magam elé a kezemet, így sikerült elkerülni a katasztrófát, csak éppen nevetségesen festhettem négykézlábra érkezve a lépcső tetején. Már hallottam is a közelben felcsendülő nevetgélést. Hogy rohadna meg az egész világ!

Amikor feltápászkodtam, észrevettem, hogy valaki megindul felém, de aztán meg is torpan. Nem akartam elhinni: Kriszti volt az. Rágógumi. Az Ellenség.

Leeresztette a kinyújtott kezét és hátrált egy lépést, amíg leporoltam magam. Ekkor csöngettek be a negyedik órára.

– Jól vagy? Nem ütötted be valamidet?

– Ha igen, akkor mi közöd hozzá?

Egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Akkor elkísérnélek a tanárihoz, hogy…

– Te nemes lélek. Kopj le, Rágógumi.

Otthagytam. Szerencsére nem nyúztam le semmimet a jobb tenyeremen kívül, így gyorsan befordultam a sarkon a nyelvi teremhez. Fél perc sem telt el, és már hallottam is azt a bizonyos kulcscsörgést, amitől a hátamon is felállt a szőr. Ja, és mellesleg Szabi és Olivér is megérkezett. Nagyon jókat röhögcséltek valami irtó viccesen. Elfordultam, inkább felhangosítottam a fél füles zenémet, hogy ki tudjam zárni a felszabadult nevetését. A mosolyától melegség kúszott végig a mellkasomban, egészen le a gyomromig, ahol azonnal görcs lett belőle.

– Szép napot mindenkinek! Befelé, gyerünk, befelé, csak utánatok, vár ránk a munka!

Hangosíthatom én akármennyire a szerencsétlen metált, ezt az idegesítő New York-i akcentust semmi sem tudja elfojtani. Rá se néztem Paulra, beslisszantam a terembe Enikő után, levágtam magam a sarokba, és megpróbáltam a zenére koncentrálni.

– Szóval mindenki itt van! A mindenségit, mikor volt ilyen utoljára? Mindjárt készítek egy fotót rólatok. Mindegyik drága tizenegyedikes haladó angolosom a helyén ül, és csillogó szemekkel várja, milyen feladatot osztok ki neki a téli szünet utáni első óránkon, igaz? Ugye, jól sejtem? Na, nem kell ilyen savanyú képet vágni, laza feladattal kezdünk. Természetesen égek a kíváncsiságtól, hogy részletes beszámolót kapjak a szünetben történtekről, szóval párba rendeződtök, meséltek egymásnak, jegyzetet készítetek, aztán megosztjátok a csoporttal. A szokásos. Tudjátok, figyelünk a másikra, fokozott érdeklődést mutatunk a mondanivalója iránt, hatékony jegyzetet készítünk, rövid kulcsszavakkal, minden, amit az első héten tanultunk még szeptemberben. Mehet? Rendben, szóval itt vagytok mind a tizennyolcan, akkor…

Szavak nincsenek arra, hogy mennyire irritál ez az ember. Már megint a kétszáz százalékos formáját hozta, már megint ez volt a világ legcsodálatosabb napja, már megint teleszedhette magát boldogságbogyókkal. Gondolom, a felesége belesütött a karácsonyi desszertbe fél kiló füvet, annak a hatása nem akaródzik elmúlni, így január harmadikán.

Elkezdett szépen sorban számolni, mindenki kapott egy számot egytől kilencig, aztán kezdte elölről. Amikor rám mutatott, és közölte, hogy „négy”, egyáltalán nem nézett a szemembe. Gyökér.

– Rendben, akkor most átrendeződtök, és megkeresitek a párotokat. Kerek tíz percetek lesz arra, hogy…

– Mr. Westwood?

A szívem kihagyott egy ütemet. Olivér feltett kézzel kereste Paul tekintetét.

– Igen?

– Nagy gond lenne, ha mi ketten Szabival lennénk párban?

Paul felvont szemöldökkel jutalmazta meg, aztán hirtelen rám nézett. Majd vissza Olivérre. Abban a szent pillanatban a matektudásom előkúszott rejtekeiből, és eljutottam odáig, hogy kiszámoljam, Olivér a félkörben elrendezett padsor negyedik helyén ül.

Paul megköszörülte a torkát.

– Tudod mit? Mivel ma különösen jó napom van, egyáltalán nincs ellenemre egy kívánság teljesítése. Semmi gond, Olivér Szabival lesz, Enikő pedig Orsival dolgozik. Na, gyerünk, emberek, tessék átrendeződni, nincs is ennél jobb alkalom arra, hogy beindítsuk az agyműködést, mozgás!

Kiesett a füles a fülemből. Nem nyúltam érte. Enikő felém fordult, és a gyenge négyes szintű angoljával elkezdett magyarázni a nagyszülei tradicionális karácsonyi sütijéről, de nem vettem elő se tollat, se füzetet, hogy lejegyzetelhessem a pontos receptet.

Csak őt néztem. Ahogy félig lehajtott fejjel körmölt, miközben Szabi vigyorogva dumált hozzá, ahogy felnevetett és a fejét csóválta, és ahogy még véletlenül se pillantott a sarok felé, ide, Enikő és az én irányomba.

Minden egyes porcikáját gyűlölnöm kellett volna, de ahogy teltek a kínzó, hosszú másodpercek, éreztem, hogy kiszáll belőlem az erő és elhagy a küzdés. Folyamatosan nyeltem a könnyeimet, és Enikő elég érdekesen nézett rám, de azért elmeséltem neki, milyen szar karácsonyom volt – az okokat nem kötöttem az orrára, csak a végeredményt tártam fel előtte. Hát, mit ne mondjak, amikor megosztotta a téli szünetemet a csoporttal, pár perc erejéig olyan lett a légkör a teremben, mintha odakintről épp egy dementor készült volna bekopogtatni az ablakon. Ja, és a hab a tortán? Szabi közölte velünk, hogy Olivér szünete kolosszális volt. Közös családi főzőcskézés, mozi a haverokkal, korcsolyázás a tesójával, dupla szivárványok, unikornisok hada…

Mire eljutottunk a kicsöngetésig, nem Pault, Olivért vagy a világot utáltam a legjobban, hanem saját magamat, mert képtelen voltam összekaparni magam, sőt, egyre rosszabbul lettem. Megkerestem a legközelebbi női mosdót, bezárkóztam az egyik vécébe, és mindent elkövettem annak érdekében, hogy felitassam az arcomról a kicsorduló könnyeket. Ott maradtam egész szünetben.

Késtem tesiről. Amikor a tanár meglátott, a vállamra tette a kezét, és közölte, hogy inkább maradjak az öltözőben. Eszter velem akart jönni, legszívesebben egyszerre vigasztalt és faggatott volna, láttam rajta, de nem lehetett. Tesi után meg végképp nem lehetett, mert nem akartam hozzászólni. Senkihez se akartam szólni.

Az utolsó, a nyolcadik óránk előtt Eszter még egyszer bepróbálkozott:

– Nem megyünk ki? Még infó előtt belefér egy…

– Mi? – kérdeztem. – Egy cigi? Anyám elvette tőlem az összeset, mondtam már. Az éjjeliszekrényében se találtam, még a cipői mögött sem. Zsoltnak biztos elege lett a mentolos füstből, és száműzte a házból a bagót.

– Hiányzik?

Megvontam a vállam. – Naná. Fogalmam sincs, honnan szerzek majd.

– Nem a bagóról beszélek, Orsi.

Szomorúan nézett rám a barna szemével, én meg újra visszanyeltem a könnyeimet. A számítógépes termek előtt vártuk, hogy végre becsöngessenek infóra; a faktos fiúk a folyosó túlsó oldalán bandáztak, köztük Olivérrel, akinek esze ágában se volt felénk fordítania a fejét.

És én hülye, azt hittem, hogy ez a helyzet nem lehet rosszabb. Mekkorát tévedtem.

Az egy dolog, hogy úgy kullogtam haza, mint egy háborús sebesült. Az egy másik dolog, hogy este az alvásom egyenlő volt a nullával, mert egy éjszaka leforgása alatt sikerült előre kitermelnem az egész éves könnyhozamot. De arra nem voltam felkészülve, hogy másnap, miután egész nap kínosan ügyeltem arra, hogy ne kerüljek Olivér közelébe, a hatodik órában, magyaron arra kellett belépnem a terembe, hogy keresett magának egy üres padot, jó messze az enyémtől.

Na, és ami csütörtökön történt? Kora reggel arra érkeztünk be Eszterrel, hogy Olivérrel együtt mindössze öten vagyunk az osztályban. Miután lepakoltam a cuccaimat és ötvenedszerre is felmondtam magamban a monológomat, odaléptem hozzá és megköszörültem a torkomat. Azt a torkot, ami már előre összeszorult a helyzettől és megaláztatástól. Ó, de őt ez nem érdekelte különösebben. Az, hogy én szeretnék mondani neki valamit? Egy frászt, mit számít az? Elővette a fülesét meg a mobilját, és a lehető leghangosabban kezdte el üvöltetni a zenét, simán áthallatszott. Brains volt, persze, hogy Brainst hallgatott. Meghúztam magam és visszaballagtam a padomhoz.

Fogalmam sincs, hogy csináltam végig a napot. Fogalmam sincs, mit ettem a menzán, de miután intettem Eszternek, aki sietett haza elbúcsúzni az apjától, az ösztöneim és a lábaim vittek előre, így hamar visszataláltam a suli főbejáratáig. A lépcsőig. Felbandukoltam az emeletre, és közben nagyjából úgy éreztem magam, mintha a suli szelleme lennék, aki most jött vissza a másvilágról kísérteni. A szellemlábaim elcipeltek egészen a tanári elé, de nem tovább. Nekidőltem a falnak, és, mintha a maradék életerő is kiszivárgott volna belőlem, leroskadtam a földre.

Jöttek és mentek a diákok meg a tanárok, de senki nem gondolta úgy, hogy esetleg szeretnék valamit. Tulajdonképpen nem is voltam a tanári közvetlen közelében, onnan pár méterre húztam meg magam és meredtem a szürke kőre. Úgy tíz percen át. De aztán megszólított valaki.

– Minden oké? Vársz valakire?

Lassan felemeltem a fejem. Sportos, langaléta alkat, érdeklődő, csillogó szemek, simára borotvált arc, bezselézett, koromfekete haj. Rágógumi fekete hercege, Lévay Viktor.

– Eszem ágában sincs megzavarni a meditálásodat, nyugi. Csak épp a tanáriba tartok, és… Szóval, ha vársz valakire, esetleg szólhatok neki. Érted. – Idegesen felnevetett. – Vagy inkább sürgősen hagyjam abba a szövegelést és húzzak innen?

Nyitottam a számat, aztán be is csuktam. Megköszörültem a torkomat, és végre sikerült valamit összehoznom:

– Paul Westwood. Az amerikai tanár. Kihívhatnád, ha ráérsz.

Megkönnyebbülten elmosolyodott. – Két perc. El ne rohanj!

Feltápászkodtam a földről és leporoltam a nadrágomat. Megnéztem a telefonomat, ami szerint negyed három múlt pár perccel, és minden eltelt másodperccel egyre jobban megbántam, amit a szellemagyam kreált ezen a gyönyörűséges csütörtök délutánon.

De aztán Paul megjelent a tanári bejáratában, és abban a pillanatban feloldódott bennem valami elemi görcs, ami napokkal, talán hetekkel ezelőtt költözött a tagjaimba. Kérdés nélkül, céltudatosan elindult felém. Aztán megállt előttem és egyre csak fürkészett a tekintetével. Vidám volt, persze, hogy a hét sokadik legcsodálatosabb napját élte éppen, de közben áthatóan vizslatott, és volt valami keserédes a mosolyában.

Aztán mély levegőt vett, és megszólalt angolul.

– Szóval?

– Ööö…

Felvont szemöldök volt a válasza.

– Én igazából csak… – nagyot nyeltem. – Csak arra voltam kíváncsi, hogy van-e éppen valami életbevágó elfoglaltsága.

– És ha éppen akad ilyesmi?

– Akkor hazamegyek.

– És ha szabad vagyok?

– Akkor esetleg beszélhetnénk.

Azt hittem, előveszi a béna vicceit meg a bólogatását és a féloldalas mosolyvillantást, de ehelyett a vállamra tette a kezét, és csak annyit mondott:

– Hozom a kulcsokat.

KETTŐ / KRISZTI

Őszintén sajnáltam anyát.

Miután behúzta a szobám ajtaját maga mögött és leült az ágyra, szorosan összeérintve a térdeit, egyre csak mozgolódott, sóhajtozott, sőt egyszer-kétszer még a torkát is megköszörülte. Türelmesen vártam, hogy belekezdjen. Épp SMS-t írtam Kornélnak, de biztosra vettem, anya tisztában van azzal, hogy kettőnk közül én várok őrá, nem pedig fordítva. A szemem sarkából rásandítottam; áttette a bal lábát a jobb térdén, közben a kezét tördelte. Ugyan már, ez azért túlzás…

– Krisztina.

– Itt vagyok, anya, figyelek. Szóval, mit is szerettél volna mondani?

Megrezzent a telefonom.

Nem tagadhatod, hogy a meggyőzőképességem még rá is hatna. Két nap alatt istenfélővé tettem a lányát. Varázserővel rendelkezem.

A számba kellett harapnom, hogy ne nevessek fel.

– Krisztina, lehalkítanád egy kicsit a zenét, ha megkérlek?

– Persze.

Letettem a telefonomat, és lejjebb vettem a hangerőt a notebookomon.

Anya újabb torokköszörülést engedett meg magának. Szívesen felajánlottam volna neki egy mentolos torokcukorkát, csakhogy ez most éppen nem az a helyzet, amiben viccelődhetnék. Ha nem is voltam ideges, azért eszemnél kellett maradnom.

– Vannak bizonyos dolgok, amiket… úgy érzem, nem beszéltünk át kellően, mielőtt elmentél Budapestre. – Összeszedte magát, egyenesen a szemembe nézett. – Tudni szeretném, hogy történt-e olyasmi ez alatt a két nap alatt, amiről feltétlenül beszélni akarsz velem.

Magyartanárhoz illően forgatja a szavakat, és még így is képes stílszerűen kimért, monoton hangon előhozni a dolgot. Le a kalappal előtte.

– Nem a Városligetben tett sétánkról akarsz bővebb beszámolót hallani, ugye?

– Nem, hisz azt az előbb már elmondtad apádnak és a…

– És nem is a fiúk albérletének tisztasága érdekel?

– Nos, úgy gondolom, kislányom, hogy… – Mély levegőt vett, egyre csak fészkelődött. – Krisztina, van valami a barátoddal kapcsolatban…

– Igen, lefeküdtem vele, anya.

Elállt a szava, tágra nyílt a szeme. Úgy gondoltam, jobb, ha leülök mellé az ágyra, ezért felálltam az íróasztaltól. Anya látszólag kisebb sokkot kapott attól, hogy nevén nevezem a dolgot. Csak meredt rám egy ideig, aztán kicsit kinyitotta a száját, megremegett az alsó ajka, de egy hang se jött ki a torkán.

Elmosolyodtam. – Ne aggódj, minden a legnagyobb rendben. Kornél a világmindenség legfigyelmesebb sráca. Vigyáztunk. Felesleges idegeskedned.

Mikor észrevette magát, újra elkezdett ficánkolni. A mellkasára helyezte a kezét, lehunyt szemmel vett mély levegőt. Még egy ilyen drámát, jóságos ég! De azért sajnáltam őt, tényleg.

– Álmomban sem gondoltam volna, hogy…

– Hogy? – kerestem a tekintetét.

– Hogy ennyire fiatalon…

Te jó ég, ne már.

– Hogy ennyire fiatalon találok egy olyan fiút, akiben százszázalékosan megbízok?

Felkapta a fejét. – Úgy értem… Beszélnünk kellett volna erről, hát persze, hogy beszélnünk kellett volna. Mit is gondoltam!

– Mit mondtál volna? – kérdeztem őszinte érdeklődéssel. – Azt hiszem, a szüzesség elvesztése nem olyan dolog, amit átfogó alapossággal előre meg lehet tervezni, vagy ilyesmi.

– Én csupán szeretném, ha tudnád, Kriszti, hogy bármi kérdésed van, vagy… ha meg szeretnél beszélni bizonyos dolgokat, fordulj hozzám – bólintott, inkább magának. – Biztos vagyok benne, hogy értelmes lány vagy, hiszen annak neveltünk, és nem tennél semmiféle meggondolatlanságot. Ami pedig Kornélt illeti…

Felvontam a szemöldökömet. Na, ebből vajon hogy jön ki?

Kelletlenül sóhajtozott. – El kell mondanom apádnak, ami történt. Csupán azért, hogy tudja, a kislányából nő lett. Ezt biztosan megérted.

Azért erre már egy kicsit felgyorsult a szívverésem. – És ami Kornélt illeti?

Mi lesz itt, valami eltiltás? Szobafogság? Kijárási tilalom? Ugye, ez most valami vicc?

– Ha már meg kellett történnie, örülök, hogy egy felelősségteljes fiúval történt meg. – Elég nehezére esett kipréselnie magából a szavakat. – Helyén van az esze, és tisztességtudó. Járhattál volna sokkal rosszabbul is.

És ezzel lazított a tartásán; feloldódott a merevsége, mivel úgy tűnt, sikerült meggyőznie magát. Ó, csak legyen már vége ennek, és hadd hangosítsam fel a zenét!

– Na és, milyen volt?

Nagyon erősen kellett koncentrálnom, hogy ne nevessem el magam; ez már kínszenvedés volt számára. Most, hogy megnyugodtam Kornél miatt, újra élveztem a helyzetet. Elnyúltam az ágyon.

– Pont olyan, amilyennek lennie kell. Tudod, olyan… szerelmes.

Megrándult a szája széle. – Akkor jól vagy?

Bólintottam.

– Biztosan?

– Tuti.

De még mennyire, hogy jól vagyok – erősítettem volna meg legszívesebben. Ám provokálni azért nem akartam, nehogy beavassa apát a részletekbe. Csak azt mondtam el neki, amit nem kerülhettünk el, ami előbb-utóbb úgyis kiderülne. De ha úgy alaposan belemennék… Jobb ez így mindkettőnknek. Anya nem szalad ki a házból őrjöngve, sikítozva, a fejét fogva, hogy mi lett az ő aranyos kislányával, nekem meg megmaradnak a titkaim. Titkok, amelyeken immár ketten osztoztunk Kornéllal.

Anya felpattant, és az ajtómhoz lépett.

– Holnap azért nem kellene annyira korán elmenned. Elvégre vacsorára mész, és a nagyszüleid biztosan veled akarják tölteni a délutánt is. Rendben?

– Persze. Hat előtt nem jön értem Kornél.

Mélyet sóhajtott. – Megpróbálom megbeszélni apáddal, hogy este tízig elengedjen.

– Akár ott is alhatnék náluk…

– Na, azért álljunk meg egy pillanatra!

– Jó, oké.

Anya sokatmondó félmosollyal, fejcsóválva lépett ki a szobámból. Azon nyomban felpattantam az ágyról, bezártam a szobaajtót és visszaléptem a géphez, hogy újraindítsam Loreen Euphoria című dalát, méghozzá jó hangosan.

Melegség kúszott a mellkasomba a sejtelmes, érzéki hangok hallatán; egész este ez ment a fejemben, nem tudtam szabadulni a dallamtól, és már délután, karácsonyfa-díszítés közben is azon kaptam magam, hogy elkalandoznak a gondolataim egy kezdetleges koreográfia felé… Belém költözött, mámorító módon beleszállt a fejembe a zene, akár az aromás barackpálinka, amit a Vörösmarty téren kóstoltunk Kornéllal három nappal ezelőtt.

A szobám közepére lépdeltem, és hagytam, hogy az ihlet vezessen; nem mertem volna csukott szemmel táncolni, azt csak a posztógyár tükrös termében tudtam megtenni, viszont hiába volt nyitva a szemem, nem a szobámat láttam magam előtt. Őt láttam magam mellett, szinte éreztem, ahogy átkarolt, amikor fent voltunk a Gellérthegy tetején és összekeveredett a látható lélegzetünk, alattunk pedig a meseszép, kivilágított pesti belváros tündöklött. Lüktetett a vér az ereimben a dal refrénjétől, szabadon mozogtam, fordultam, leírtam két teljes kört a jobb lábamon spiccelve, kitárt karral tartottam meg az egyensúlyomat, és a dal szabadjára engedte bennem a csodás érzést és az emléket arról, amikor beteljesítettem Kornél egyik álmát. Azt mondta, ezerszer elképzelte már tanulás közben, hogy egyszer csak ott termek a pesti albérletben, az íróasztalán, és mindent megteszek annak érdekében, hogy eltereljem a figyelmét az anyagról. Hát megtettem. Majdnem egy egész délelőttöt veszítettünk a pesti városnézésünkből, de teljes mértékben megérte. Sodort magával az emlék lehengerlő ereje, egyre hevesebben vert a szívem, egyre hangosabbnak hallottam a zenét…

– Áú!

Az oldalamhoz kaptam. Felmordultam a szúró fájdalomra; szerencsére nem volt semmi komoly, rögtön nekiálltam kimasszírozni a meghúzódott izmot, és közben persze magamon nevettem. Ha az ember lánya ennyire szerelmes, életveszélyes dolog bemelegítés nélkül nekiállni táncikálni. Viki jót fog rajtam nevetni.

Kitúrtam az egyik fiókból egy izomlazító krémet, de közben megcsörrent a telefonom az asztalon. Timi hívott. Földbegyökerezett lábbal meredtem a kijelzőre: majdnem felvettem, de az utolsó pillanatban visszahúztam a kezem, és Timi fel is adta. Lecsavartam a krém kupakját, de ekkor újra megszólalt a telefon. Ledobtam a tubust, gyorsan fogadtam a hívást.

– Hányszor fogsz még hívni?

– Amíg fel nem veszed. Szóval mostanáig. Figyelj, Kriszti…

– Nem figyelek. Ha csak ezért hívtál, akkor hagyjuk a fenébe, Timi. Nem igaz, hogy karácsonykor nincs jobb dolgod, mint engem hívogatni.

Ideges volt, egyre csak sóhajtozott. – Csak egy percre figyelj rám. Amit Mariann csinált… esküszöm, nem gondoltam volna, hogy ilyen messzire megy. Jó móka volt a Zombori csaj SMS-ein nevetni, de azt hittem, egyszer csak megunja és lerázza, aztán ennyi. De hogy a szemébe mondja…

– Ott voltál, és te is jót röhögtél a helyzeten.

– Kriszti, nem igazán értem, miért érint ennyire érzékenyen a téma, de…

– Ez így nem lesz benne a világ öt legjobb bocsánatkérésében, Timi.

Felnyögött. – Ajj! Jól van már! Úgyse fogsz megbocsátani, csak emlékeztetni akartalak rá, hogy még mindig nagyon szeretném, ha ott lennél a szilveszteri bulimon.

Szárazon felnevettem. – Miből gondolod, hogy van kedvem elmenni?

– Meeert… tök jó buli lesz?

– Csodás érv.

– A pasid hol szilveszterezik? Vele mész?

Egy pillanatig nem tudtam, mit feleljek. – Még nem tudom. Igen, vele leszek.

– Hozd el őt is, és gyertek el, kérleeek! És győzd meg, hogy hozza el minél több haverját! Lehet, hogy elcsesztem valamit pár nappal ezelőtt, de szeretném helyrehozni valahogy. Ja, és most Gréta és Ibi nevében is beszélek.

– Mariann is ott lesz?

– Nem hívom meg, ha nem akarod.

– Nem erről van szó, csak… Timi, annyira gáz, hogy nem fogjátok fel, miért volt szemétség, amit Eszterrel csináltatok. Egyáltalán nem csodálkoztam Tragédia reakcióján.

– Ja, azon, hogy gyakorlatilag megfenyegetett, hogy rád száll?

Nyitottam a számat, de aztán egy hang se jött ki a torkomon. Kellemetlen görcs fészkelte be magát a hasamba.

– Na, látod, ezért kell, hogy vigyázzunk rád. Nem állok többet szóba Mariannal, ha azt akarod. Csak kérlek, adj egy esélyt, hadd hozzam helyre!

– Jó, majd megkérdezem apáéktól, elengednek-e a bulidra. Ha el is megyek, tutira nem maradhatok sok…

– Ez az! Imádlak, köszönöm, köszönöm! Hozd Kornélt meg az összes mérnököt a környéken! Viki is jöjjön. Gyertek!

Miután letette a telefont, én csak a fejemet csóváltam. Kifejezetten utáltam haragban lenni a körülöttem lévőkkel, főleg hosszútávon. Megmérgezi a lelket, ha képtelenek vagyunk a megbocsátásra. Most már csak azt kell eldöntenem, a javára válik-e Timiéknek, ha egy ilyen dolgot elnézek nekik.

Már alig éreztem a meghúzódott izmot az oldalamnál, de a biztonság kedvéért bedörzsöltem a bőrömet a krémmel, miközben tisztában voltam vele, hogy Kornél anyukájának saját recept alapján gyártott csodaszere, ami természetesen ebben a percben is a posztógyár tükrös termének egyik elrejtett zugában kuksolt, ezerszer többet érne.

– Krisztina, gyere teríteni! Mindjárt itt vannak a nagyszüleid!

Apa hangjára ránéztem a faliórámra: három perc múlva nyolc, ami azt jelenti, hogy anya szülei bármelyik pillanatban betoppanhatnak a háromnapos karácsonyi lakoma első felvonására. Írtam egy gyors üzenetet Vikinek, hogy tájékoztasson az otthoni ünnepi hangulatról, aztán sprinteltem is lefelé.

Isteni halászléillat terjengett a házban. A nappali kellős közepén díszelgett a piros-ezüst színekben pompázó karácsonyfánk, amit közösen díszítettünk fel anyával, miután kora délután hazaértünk Kornéllal. A fa alatt hatalmas, csillogó papírral becsomagolt dobozok garmadája sorakozott, és valahol ott várakoztak köztük az én szerzeményeim is, amiket a Vörösmarty téren néztem ki a családnak. Épphogy nekifogtam a terítésnek, hallottam odakintről az ajtócsapkodásokat, majd megszólalt a csengő és anya rögtön ajtót nyitott.

Évente három vagy négy alkalommal találkozom a nagyszüleimmel, így próbáltam százszázalékosan imádnivaló kisunoka lenni; igazán megjött hozzá a kedvem, semmivel se tudták volna elrontani az idilli, karácsonyi hangulatomat. A Kornéllal eltöltött pár nap mintha egy hatalmas energiabombával ért volna fel: lubickoltam a lendületben és vidámságban. Hogy a vacsoraasztalnál szinte csak a továbbtanulásomról volt szó? Nem érdekelt. Hogy a nagyszüleim is teljes mértékben támogatták a szegedi ötletet? Hidegen hagyott. Mosolyogtam, bólogattam, ettem, csevegtem mindenféléről, mert eldöntöttem, hogy a téli szünet alatt nem vagyok hajlandó a felvételi miatt aggodalmaskodni. Lehet, hogy az első tanítási napon minden rám zúdul, és nem tudom tovább halogatni a nagy döntéseket, de így legalább még egy pár napig szabad voltam.

Lecsaptam a tányérokra a desszert előtt. – Hagyd anya, majd én!

Leszedtem az asztalt, és amíg anya elpakolt, megtámadtam a kamrát, ahol viszonylag hűvös helyen várakozott az ötféle sütemény. Jesszusom, lesz mit letáncolnom magamról, ha senkit sem akarok megsérteni azzal, hogy nem kóstolok bele az édességekbe…

– Te aztán kicsattansz a boldogságtól ma este.

Összerezzentem; apa állt mögöttem az ajtón kívül, és felvont szemöldökkel méregetett.

– Szenteste van, nem? Szerinted hozzam ki az összes tálcát, vagy majd jó lesz, ha…

– Anyád mondott valamit a pesti kirándulással kapcsolatban.

Kővé dermedtem. Nem mertem megszólalni, kérdezni, hümmögni, nem tudtam semmit csinálni, csak teljes testtel apa felé fordultam.

Fürkésző, aggódó szemmel nézett vissza rám. – Szeretném tudni, hogy jól vagy-e. Minden rendben?

– A legnagyobb rendben.

Keresett valamit az arcomon, a tekintetemben, egyre jobban ráncolta a szemöldökét, de végül felhagyott a próbálkozással.

– Kornél felelősségteljes fiúnak tűnik, aminek örülök. Ugye, te is az vagy?

Éreztem, hogy fülig vörösödök.

– Persze, hogy az vagyok. Feleslegesen aggódsz miattam, ez…

– Mindig aggódom miattad. Mindig. Akkor is, amikor nem vagyok itthon és akkor is, amikor az irodában ülök bent. Érted? A legjobbat akarom neked, Krisztina. Mégis, vannak dolgok, amikbe nincs beleszólásom, hiszen te majdnem felnőtt nő vagy, de…

– Apa, hidd el, hogy minden oké. Tényleg.

Kényelmetlenül mocorgott. – Abban az esetben, ha bármilyen kérdésed van, én szívesen…

– Értem, oké, köszönöm.

Uram isten, az agyam alig tudta feldolgozni, hogy ez a beszélgetés éppen megtörténik. Ilyen nincs. Valaki mentsen ki, könyörgöm!

Apa a fejét vakargatta. – Rendben, akkor hát… Ó, igen, még azt akartam mondani, hogy holnap este nyugodtan aludj ott Bereczkiéknél.

Biztosan rosszul hallottam. – Komolyan mondod?

– Januárban úgyse látod majd olyan sokat, mindkettőtöknek egyre több tanulnivalója lesz.

Szabályosan a nyakába ugrottam. – Köszönöm, apa, köszönöm! Szuper vagy!

Előbb menekült ő a helyzetből, mint én; magához vett két süteményes tálcát és visszament a vacsoraasztalhoz, amíg én örömömben le-föl ugrándoztam a kamrában. Gyorsan írtam egy üzenetet Kornélnak – Nincs szükség a varázserődre, elengedtek holnapra, ott alhatok –, aztán a világ legszélesebb mosolyával az arcomon kivittem a többi desszertet is.

Vacsora után elkezdődött a ceremóniaszerű ajándékozás. Méregdrága borok és vastag, márkás gyapjúpulóverek cseréltek gazdát, különlegesebbnél különlegesebb bonbonok és praktikusnak tűnő konyhai eszközök kerültek elő a színes dobozokból, a csomagolópapír alól. A nagyszüleim teljesen odavoltak a pesti ajándékaimtól, és alig akartam hinni a szememnek, amikor kinyitottam a széles, de vékony dobozt, ami csillogó, kék-ezüst papírral vont bevonva. Gyönyörűséges színeket felvonultató sminkkészlet lapult a csomagban. Már akkor tudtam, hogy holnap este fel is avatom a palettát.

Anya nekem szánt csomagjából előkerült egy fehér boríték. Kíváncsian felbontottam: vastag, hihetetlenül minőségi papírdarabot tartottam a kezemben, olyasmit, amire meghívókat szoktak nyomtatni. Egy szegedi divatáruház speciális kuponja volt, és nem kevesebb, mint 30 százalék kedvezménnyel kecsegtetett.

Anya alig tudta visszafogni magát.

– Január első hétvégéjén elmegyünk Szegedre és körülnézünk – mondta izgatottan. – Akár bemehetnénk az egyik egyetemi kampuszra is.

Azonnal megkeseredett a málnás parfé íze, amit még itt éreztem a számban.

– És összekötjük a kellemeset a hasznossal, kiválasztunk egy mesés ruhát neked a szalagavatóra. Tartunk egy csajos napot, mit szólsz hozzá?

Megenyhültem, ahogy a csillogó szemébe néztem: ebben a pillanatban nem volt más, mint egy anya, aki önzetlenül és feltétlenül törődni akar a lányával, összekapcsolódni vele, mielőtt teljesen felnőtté válik. Hisz pont ma avattam be abba, hogy a felnőtté válásom nagyon is valós, tagadhatatlan folyamat, amit egyikünk sem tud lelassítani. Szüksége volt erre. Ez mind ott volt a tekintetében és a mosolyában.

Szorosan átöleltem. – Köszönöm, anya.

***

Ezüstös szürke és halványlila színeket választottam az új szemhéjpúder-palettámból; tökéletesen illett ez a smink a levendula színű blúzomhoz és a fekete kardigánomhoz. Csukott ajtónál és minél hangosabb zene mellett készülődtem. Már csak egy kis parfümre volt szükségem. A tény, hogy perceken belül Kornéllal leszek és estére ott maradok nála, hihetetlenül magabiztossá tett, és ahogy a tükör előtt öltözködtem, kifejezetten vonzónak éreztem magam. Érettnek és céltudatosnak. Csodás érzéssel töltött el, hogy egy olyan sráchoz készülök, aki miatt most már nem egy kislány, hanem egy fiatal nő néz vissza rám a tükörből.

Épp jókor lőttem le a zenét.

– Gyere, megjött!

Felkaptam a táskámat, valósággal feltéptem az ajtót, aztán lerobogtam a lépcsőn. Csizma, kabát, sál, sapka, és két puszi anyáéknak. Fogadkoztam összevissza, hogy vigyázok magamra, észnél leszek (éreztem, hogy ez mostantól visszatérő figyelmeztetés lesz nálunk), és holnap ebédre már itthon is vagyok. Sietve kiléptem a decemberi mínuszokba, hogy átszeljem az előkertet és kijussak a kerítéskapun.

A Ford lámpái halványsárga fénycsíkot festettek a sáros utcára. Becsuktam a kerítést, és a hátam mögött meghallottam az autó leereszkedő ablakának hangját.

– Előállt az esti fuvar az én drága, mélyen vallásos hölgyem számára!

Nem szabadott volna elmosolyodnom, de nem tudtam visszafogni magam. Beültem mellé a Fordba. Teljes testtel felém fordult; egyik keze a kormányon pihent, a másikkal a kezemért nyúlt. Belélegeztem a kocsija és az arcszesze illatának egyvelegét, és egy pillanatig elmerültem a zöld szemében, a pajkos tekintetében. A haja olyan nevetségesen jól nézett ki ilyen összekuszáltan, hogy vissza kellett fognom magam, nehogy rögtön beletúrjak. Lenézett a számra, végigmért, végül megállapodott a szememnél, de nem hajolt közelebb.

– Nézzenek oda, milyen csinos istenfélő lányokat lehet találni itt, a Liliom utcában!

Álltam a tekintetét.

– Pont most hallgattam egy dalt Rihannától, nem tudom, ismered-e, a címe Shut Up And Drive.

Elvigyorodott. – Nem rossz, kisasszony, nem rossz. Elemében van ma este?

Válaszul megcsókoltam, de úgy, hogy a végén még ő túrt bele az én hajamba.

– Igen, elemében van – nyugtázta.

Sebességbe tette a Fordot, és elhúzott a kereszteződés felé. Pillanatokon belül kint voltunk a főúton, de ekkor egy kicsit lehalkítottam a zenét.

– Szóval, az a helyzet, hogy a szüleim tudnak a dologról.

– Miről? – Kissé döbbenten pillantott rám. – Nem mondod komolyan!

– Nem mintha én hoztam volna fel. Szerintem látszott rajtam. Érted…

– Nagyon is értem. Mit szóltak?

– Anya kiakadt. Nem lett mérges, csak lesokkolódott. Végül is megértem, ez elég kínos téma számára.

– Létezik olyan dolog, ami nem kínos a szüleiddel?

– Komolyan, ez tényleg az. Belegondoltál már, hogy miért kellett engem örökbe fogadniuk?

– Gondolkoztam már rajta. Anyukádnak nem lehet saját gyereke?

– Talált, süllyedt. Sajnálom őt nagyon.

– Szegény – csóválta a fejét. – De nézd a jó oldalát: végül nem akármilyen csajszi lett a lányuk.

Beletaposott a gázba, így három percen belül megérkeztünk hozzájuk.

Hogy miért imádtam Bereczkiéknél lenni? Ezer oka volt, az egyik legfőbb például: nem éreztem szükségét annak, hogy vacsora után rögtön elvonuljak Kornéllal. Ó, nem. Inkább ott maradtam a tágas nappaliban, Szilvivel együtt csokoládélikőrt kortyolgattam, Zoli eszméletlen középiskolás sztorijait hallgattam, és egy percen belül negyedszerre nevettem fel, amikor Milán kikérte magának, hogy az apja megint kiejtette a féleszű szót, ezért innia kell. Ivós játékot rendeztek, és megvoltak hozzá a saját szabályaik, amiket őszintén szólva alig tudtam követni, de az egyik biztosan az volt, hogy ha Milán előveszi és megnézi a telefonját, akkor inni kell. Kornél elterült a kanapén, az ölembe hajtotta a fejét, és akárhányszor csak elnevette magát, éreztem minden egyes rezdülését és lélegzetvételét. Egy idő után – Zoli sulirádiós múltjának részletei kezdtek elfajulni, és már könnyeztem a nevetéstől – Szilvi a dohányzóasztalra tette a desszertet, és mindenkinek vágott egy szelet süteményt. Milán túlságosan komolyan vette a mákos bejglihez fűződő érzelmeit („Anyám, ebben mazsola is van! Azt hittem, hogy szeretsz!”), így kénytelen volt dupla adag alkohollal leöblíteni a sütit.

Fél tíz körül felszabadultunk az emeletre, ami annyit jelentett, hogy Kornél szobájában szabályosan üvöltött a zene, Milán felhozott három borospoharat és egy üveg bort, és perceken belül életem egyik legvéresebb Monopoly küzdelmének kellős közepén találtam magam a Bereczki-fivérekkel.

Milán nyerésre állt, de még így is szabályosan hozzá volt ragadva a telefonjához.

– Ha most azonnal nem vallod be, hogy szereztél egy csajt, akkor…

– Akkor? – kérdezte az öccsétől.

– Akkor pasira fogok tippelni.

Egyszerre nyeltük félre a bort Milánnal. Már megint nevetőgörcsöt kaptam.

– Nem tetszik nekem, hogy ilyen kis kortyokban iszod azt a cuccot – fordult felém Kornél. – Mintha nem mutattam volna meg tegnapelőtt, hogy kell inni, Kriszti.

– Egy tízéves portugieserre azt mondtad, hogy „cucc” – mormolta Milán.

– Kezdő vagyok, légy rám tekintettel – böktem meg Kornélt. – És inkább arra figyelj, hogy mit csinál már megint.

A bátyja sunyiban felvett egy csomó pénzt a bankból, mert áthaladt a start mezőn, így simán futotta neki arra, hogy telepakolja a leghalálosabb telkeit egy csomó házzal.

– Jut eszembe, Kriszti, a múlt héten olvastam egy friss kutatást, ami szerint…

– Nem érdekelnek a kutatásaid, mit művelsz?! – kiáltott Kornél. – Add ide azt a nyamvadt dobókockát.

Dobott. Hatot. Nem kellett volna. Inkább elkáromkodta magát, és meghagyta a bátyjának, hadd lépje ki helyette a lépéseket. Egyenesen Milán halálmezőjének egyikére érkezett.

– Szóval egy tízezer főt vizsgáló kutatásról volt szó, amiben…

– Édesem, ha már csődbe megyek, gyere te is velem – nyögött fel Kornél. – Adsz kölcsön?

– Szerinted én hol állok? Ugyanúgy a halálsarok előtt. Szükségem van a tartalékaimra.

Lebiggyesztette az ajkát; hangosan felnevettem, annyira aranyosan nézett rám.

– Csak hogy lásd, mennyire szeretlek… De akkor mostantól összedolgozunk.

Odaadtam neki szinte az összes nagyobb címletemet, de nem köszönte meg, csak összevissza vigyorgott és magához húzott egy csókra. Milán újra a mobilján pötyögött valamit, mire Kornél közölte vele, hogy fogadniuk kell: ha Milán elveszíti a játékot, ki kell tálalnia a csajjal kapcsolatban. Na, ezután szövetkeztünk csak igazán Kornéllal.

Hiába. Húsz percen belül siralmas senkiföldjévé vált az összes telkem, a legtöbb jelzálog alá került, ráadásul Milán direkt úgy dobott a kockával, hogy letarolja a még megmaradt házainkat Kornéllal. Aztán mindketten csődöt jelentettünk, és inkább kiittuk az üveg aljáról a maradék rubinvörös bort.

– Szóval, ha befejeztétek a nyavalygást, érdekességképp megosztanám az információt…

– Érdekességképp megosztanám…

– Féleszű – csóválta a fejét Milán, aztán észbekapott, hogy az apja kedvenc szavát használta, de nem volt már mit inni, így csak legyintett. – Szóval egy alapos, igencsak kiterjedt kutatás igazolja, hogy azok az emberek, akik rendszeresen, legalább heti háromszor táncolnak, általánosságban boldogabbak. Na, mit szólsz?

– Azt, hogy ha most azonnal nem mondasz valamit arról a lányról, kíméletlen lesz a bosszúm ezért a csődért, Milán.

– Nem tudsz megijeszteni, Péterfi Krisztina.

Azon nyomban felugrottam, hogy átkapcsoljam Kornél gépén a zenét. Miután elindult a Rihanna-dal, ami egész este a fejemben ment, félrerúgtam a játéktáblát, így Milán monopolhatalma összedőlt, házak, dobókockák, játékfigurák és kártyák repültek szanaszét a földön. Kornél nevetőgörcsöt kapott, felmászott az ágyára, és onnan nézte végig, ahogy ellentmondást nem tűrve felvonszolom Milánt a földről. Lekapcsoltam a villanyt, így csak az asztali kislámpa halvány, narancsos világa uralkodott… És akkor nekiestem. Kénytelen volt velem táncolni egy eléggé túlfűtött popslágerre. Először utálta, úgy tizenöt másodpercig; aztán beadta a derekát, a szó legszorosabb értelmében, és hagyta, hogy úgy mozogjak körülötte, ahogy kedvem tartja. Összekulcsoltam a kezünket, hozzásimultam, ahogy egyre jobban felvillanyozódott a zenétől. Biztosan a segítségemre volt a rengeteg bor, amit megivott, így a bosszúmból egy kifejezetten felemelő élmény kerekedett. A derekamra tette a kezét, nem egyszer megforgatott, magához húzott, és közben még a refrénre is rázendített, túlénekelte Rihannát. A végére már nehezen ment a tánc: megfájdult az oldalam a nevetéstől.

Csak órákkal később, amikor lefekvéshez készülődtünk, tudtam meg, hogy mit is tettem; Kornél bebújt mellém az ágyba, és elővette a mobilját.

– Ezt nézd. Egyszerűen zseniális vagy. Felvettem az egészet. Most már tudjuk mivel zsarolni.

Tátott szájjal néztem végig a telefonos felvételt. Egyszerűen tökéletes volt. Hozzábújtam Kornélhoz, összekulcsoltuk a lábunkat a takaró alatt.

– Hagyjuk békén szegényt. Ha beszélni akar róla, majd beszél róla. Egyelőre a titkolózós fázisban van, és ez jól van így. – Eszembe jutott valami. – Figyelj, Timi házibulit szervez szilveszterkor, és meghívott. Eljössz velem? Vagy van már programod?

Megvakarta az orrát. – Hááát, a srácok is elhívtak Pestre, legalább két buliba. Nem tudom, Kriszti, lehet, hogy minden erődet be kell vetned ahhoz ma éjszaka, hogy meggyőzz.

– Milyen szerencse, hogy nekem is van varázserőm. – Hosszan, forrón megcsókoltam. – Fogadjunk, most a te szádon is kicsúszik egyszer-kétszer, hogy „istenem…”

– Fogadjunk.

Beletúrt a hajamba, amíg fölé kúsztam és egyre csak csókolgattam az állát; mély sóhajjal felelt, átadta magát a bódító érzésnek, én pedig elvesztem a bőre illatában, az ütőerénél dübörgő lüktetésben és a testemet felfedező keze érintésében.

Hiába ígérem meg mindig anyáéknak, hogy észnél leszek, amikor kettesben voltunk Kornéllal, mintha teljesen nyoma veszett volna a józan gondolkodásomnak, csak az ösztöneimre és az érzelmeimre hagyatkoztam.

Ugyanúgy, mint amikor táncoltam. És ez így volt rendjén.

***

Létezik egy furcsa, megmagyarázhatatlan jelenség: amikor elhatározod egy halaszthatatlan teendődről, hogy márpedig tologatni fogod és még legalább egy hétig hozzá se szagolsz, egyszer csak magadtól hozzáfogsz. Ahogy megfogalmazod magadban a halogatást, önkéntelenül is olyan útra tévedsz, ahol megtalál az a bizonyos dolog, ami elől menekülsz. Ekkor jön el az a pillanat, hogy feladod a kibúvók keresését, és rájössz, hogy tökre értelmetlen volt ilyen sokáig húzni az egészet.

Itt ültem a notebookom előtt, és már egy órája le kellett volna mennem vacsorázni, farkaséhes voltam, de túlságosan is lekötöttek a felvételi eljárásról szóló portálok. Legalább harminc oldalt nyitottam meg, és minél tovább böngésztem az egyetemek hivatalos oldalait, felváltva a felvi.hu-val, annál inkább kezdett körvonalazódni bennem, miről is szól ez az egész. Ahogy fejest ugrottam az információáradatba, felengedett bennem a görcsös félelem, és kezdtem megnyugodni. December 27-én, másfél hónappal a felvételi jelentkezés határideje előtt.

Fél óra sem kellett hozzá, hogy meghozzam az első döntésemet: magyarból biztosan emelt érettségit teszek. Nem tehetek róla, beleszerettem a központi szóbeli tételekbe! Ilyet nem szabad mondanom az osztálytársaimnak, mert teljesen zakkantnak néznek, de, könyörgöm! Dante Isteni színjátéka? Kosztolányi Esti Kornélja? És még Márai is? Ide vele, simán megcsinálom. Ha jogi irányba megyek, úgysem árt a magyar emelt érettségi. Az orvosi-egészségügyi irányon pedig leginkább olyasmi érdekelt, ahol hasznosítani tudom a kémia iránti lelkesedésemet. Azon kaptam magam, hogy minél többet olvasgatok róla, annál izgibbnek tűnik a gyógyszerészet… Amihez emelt kémia és emelt biológia a követelmény. Kellett tíz perc, mire lejjebb nyomtam magamban a feltörni készülő pánikot; Nelli emelt bioszos. Majd ő segít. Meg tudom csinálni, ez is csak egy kihívás a sok közül. Menni fog.

Annyira megörültem ennek az elhatározásnak így este fél tíz tájban, hogy rögtön felkaptam a telefonomat, mert meg kellett osztanom a híreket valakivel.

Szinte azonnal felvette: – Esküszöm, pont most akartalak hívni!

– Létezik telepátia, Viki. Ezt figyeld: nekiültem utánanézni a felvételis dolgaimnak, és kitaláltam, hogy magyarból tutira emeltet teszek.

– Ú, annak anyukád tökre örülni fog! – szinte láttam magam előtt, ahogy felugrik az ágyáról. – Na, és kinéztél magadnak egy szimpi szakot?

– Hát, azért nem ilyen egyszerű. De a gyógyszerészet és a nemzetközi tanulmányok is jól hangzik. Figyelj, remélem, tisztában vagy vele, hogy szilveszterkor elrángatlak otthonról.

– Tényleg? – hallottam a mosolygós hangját. – Édes vagy, de lehet, hogy inkább itthon maradnék vigyázni anyura, nehogy épp akkor igyon be nagyon az öreg.

– Nem, Viki, ez nem így működik. Az egész szünetet otthon kuksolva töltöd, mert vigyázol rá. De a szilveszter az neked is szilveszter.

– De Krisz…

– Nem voltunk a gyárban már mióta! – vágtam a szavába. – Kell egy kis tánc, meg kell mozgatnunk téged. Egy házibuli pont erre való, és Timi téged is meghívott.

– Azért nem voltunk táncolni, mert nem vagyok hajlandó megfagyni a teremben. Le kell állnunk, amíg ilyen fogvacogtató idő van.

– Akkor jössz? Kornél is itthon marad, velem bulizik, pedig hívták Pestre. Mondta, hogy feltétlenül győzködjelek az ő nevében is, számít rád. Kééérleeek!

Frusztráltan sóhajtott a vonal túlsó végén. – Nem tudom…

– Hiányzol, Viki – vallottam be. – A hétvégén is csak tíz percre láttalak. Gyere velünk, kérlek!

– Ha Timi szervezi a bulit, akkor Mariann is ott lesz.

– És ez egy cseppet sem érdekel, hiszen te és Kornél ott lesztek. Csak ez a lényeg. Hajnali kettőig elengedtek a szüleim, Viki! – nevettem fel. – Engem!

Pár másodperces csend után végül megszólalt: – Jól van már, jól van! De nem maradok sokáig. Hallod? Hahó! Kriiisz! Megsüketülök, ne sikítozz már, te lány! Krisz! Eszméletlen…

Én fülig érő szájjal, ő pedig eléggé pufogva-hisztizve tette le a telefont, de tisztában voltam vele, hogy ez azt jelenti, nyert ügyem van. Küldtem egy üzenetet Kornélnak, hogy Viki is jön, és üdvözöltem a kétszáz diát, amit éppen otthon a gépén olvasgatott és megpróbált elraktározni a memóriájában az első januári vizsgájára. Szinte azonnal visszaírt, hogy nem bír több információt befogadni az agya, most azonnal menjek át hozzá és tereljem el a figyelmét. Majd holnap. De akkor nagyon. – Végül kénytelen voltam ezt írni neki. Így is luxusnak számított, hogy amíg itthon van, minden másnap találkozunk.

A szilveszter esti randinkat különös izgatottsággal vártam: ez lesz az első alkalom, hogy egy párként megyünk el egy nagyobb társaságba. Az, hogy apáék éjfél után is elengedtek, csak hab volt a tortán. Ráadásul 31-én késő délután, készülődés közben sikeresen ki tudtam könyörögni, hogy hadd aludjak ismét Kornélnál.

Boldogság sziporkázott bennem, talán láthatóan vibrálhatott is körülöttem, plusz löketet adva minden lépésemnek, amikor hat óra felé elsétáltam a ligethez. Alig tettem ki a lábam az utcára, a távolban felhangzott egy petárda tompa, mély durranása. Négyen egyeztettük le, hogy a liget északi csücskénél találkozunk, és együtt megyünk tovább Timiékhez. Naná, hogy elsőnek érkeztem. Kellemes izgalom járt át belülről, ahogy le-föl járkáltam a hófödte park és a vékony jégréteggel borított tavacska szomszédságában. Az apró erdőre emlékeztető liget üresen kongó átjáróival és csapásaival mesebeli, elvarázsolt, de elhagyatott helyet idézett meg. A játszótér felé nézve egy pillanatra elkalandozott a fantáziám; elképzeltem, milyen lesz nyáron, a harmincöt fokban kijönni ide Kornéllal és Vikivel…

Ekkor be is futott az egyikük. Messziről hallottam a lépteit, és amikor ideért, köszönésképp bevágott egy fintort és felnyögött.

– Annyira utállak – morogta maga elé. Még jobban ráhúzta a sapkáját a bezselézett, fekete hajfürtjeire. – Vissza akarok menni a kis kuckómba, zenét akarok hallgatni, és Pilóta kekszet tömni magamba. Tudod, hogy mit terveztem szilveszter estére?