Riley E. Raines:

Trizanton Pilótái

VI.

Electra, a bizakodó

© Bódis Éva, 2022

Korrektúra:

Hódosi Fruzsina

Borító:

Szebegyinszki Szilvia

… és a Pixabay szabadon felhasználható képei.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a bővített és rövidített kiadás jogát is. A műnek részletei sem közölhetőek, sem elektronikusan sem másmilyen formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-615-82025-5-8

Cím: 1133 Budapest

E-mail: bodiseva86@gmail.com

Online: https://rainesbooks.hu

TPE-01

– Ide nem jöhetnek be csak így!

Dion óvatosan, pislogva nyitotta ki a szemét. A feje zsongott, még azt sem tudta, hogy hol van, és a környezet furcsán idegennek tűnt számára. Fölötte hófehér fénycső világított, nem is bírt belenézni.

– Álljon félre!

A gyomra is háborgott. Nem tudta volna megmondani, hogy mikor evett utoljára, de mintha visszakívánkozott volna, bármi legyen is az. Megpróbált a külvilágra fókuszálni, de nem lett okosabb.

– Teljesen megőrültek? Ez egy kórterem!

– Hölgyem, kérem, álljon félre, különben kénytelenek leszünk erőszakot alkalmazni!

Dion feje szét akart hasadni. A hang közelről jött, és úgy érezte, mintha minden szót a fülébe üvöltenének.

– Állj! Várjanak egy percet! Kérem! Mit keresnek itt?

Dion végre megtalálta, hogy honnan beszélnek. Egy vasredőnnyel félig lezárt ablakon túlról érkezett a kellemetlen zaj, és a nyitva hagyott ajtón jutott be.

Halkabb szavak moraját hallotta, nem értette, hogy mit mondanak, pedig most már kíváncsi lett volna rá. A fülét teljesen betöltötte a szívmonitor csipogása. Az ablakon túl látta, hogy három fekete egyenruhás férfi áll szemben egy alacsony, kopaszodó, fehér köpenyessel. Az ajtóban ott szobrozott Tira is, Dion az extravagáns frizurájáról ismerte fel. Őt nehéz lett volna összekeverni bárkivel.

– Azt az utasítást kaptuk, hogy… – igyekezett a hangját felemelve az egyik egyenruhás az orvos szavába vágni.

– A srácok nincsenek kihallgatható állapotban – tiltakozott az orvos. – Maguk jöjjenek csak szépen velem, megírom erről a nyilatkozatot. Azt a papírt magukkal vihetik, a betegeket nem. Leghamarabb három nap múlva várjuk önöket, a főnökük írásbeli parancsával együtt. És ha még egyszer fegyvert merészelnek hozni a kórház épületébe, akkor leshetik, hogy ebben az államban mikor kapnak bármiféle kórházi ellátást! – fenyegetőzött az apró úriember, mire a három egyenruhás a fejüket csóválva egymásra nézett.

Dion felsóhajtott, és visszahajtotta a fejét a párnára.

– Cöh! – csapta be valaki az ajtót. Tira léptei kopogtak végig a csempézett padlón, majd megnyikordult egy szék, és billentyűzet kezdett zörögni, de Dion továbbra is hallotta a mérges szuszogást.

Tirára nézett. A nő féloldalasan ült neki, előtte az elmaradhatatlan kódokkal, és nem is pillantott a betegágy irányába.

Vagyis betegágyak. A számítógépasztal túlsó oldalán egy másik ágy foglalt helyet, rajta Ethannel. Ő még csak jelét sem mutatta, hogy ébredezni kezdene. Az arcának egy részét lélegeztetőmaszk takarta, és az ő szívmonitorából is halk, egyenletes csipogás hallatszott.

Dion óvatosan megköszörülte a torkát. Nem tartotta biztonságosnak megszólalni, tartott tőle, hogy a gyomrának tartalma kibukik a száján, ha kinyitja.

Tira felsikkantott, és ugrott egyet ültében.

– Felébredtél? – kérdezte, és a székével együtt odagördült Dion ágya mellé.

A fiú egy egészen aprót bólintott. Tira ismerős, gondoskodó arca mosolyogva ragyogott rá. Dion meg akarta kérdezni, hogy miért érzi ennyire ramatyul magát, és miért nem érzi a lábát, de úgy tűnt, hogy a nő kitalálta a gondolatait.

– Hamarosan jobban leszel, amint elmúlik az altató hatása. Komoly műtéten vagy túl, a lábadban ki kellett cserélni az implantátumot, mert a golyó elmozdította. A jó hír, hogy egy ilyennel akár Denevér-pilóta is lehetsz.

Dion valahogy az arcára varázsolt egy mosolyt. Ez tényleg jó hír volt. A lábában lévő fém most már nem fogja hátráltatni.

Az ablak felé pillantott, ahol az imént az egyenruhásokat látta. Biztosan kiült a kérdőjel a homlokára, mert Tira követte a pillantását, és elsötétült tekintettel magyarázatba bocsátkozott.

– Bírósági ügynökök voltak itt, kihallgatásra akartak vinni titeket, és nem érdekelte őket, hogy korai. Szerencsére a főorvos úr hallotta a kiabálást.

Dion most már megértette, hogy miért fújtatott Tira.

– Kihallgatás? – kérdezte, megfeledkezve a lassan csillapodó hányingeréről. Száraz taplót érzett a torka helyén. Mintha homokkal etették volna.

Tira egy hosszú, gondterhelt sóhaj kíséretében bólintott.

– Muszáj lesz. Hazaárulónak tartottak titeket. A többieket már kikérdezték. Ők egyelőre a központi fogdában várják az ítéletet, de a felmentéshez kelleni fog Ethan vallomása is. Bill már leadta a saját nyilatkozatát, és visszavár mindannyiótokat a Ricofeldre.

Tira a jobb oldali betegágy irányába nézett, és Dion is követte a pillantását. Ethan életjeleit még mindig csak a monitorok adták.

– De amíg nem álltok talpra, nem visznek sehová titeket – folytatta Tira. – Értetek én vállaltam felelősséget.

Dion nem szeretett volna ebben az állapotban ilyesmiken gondolkodni. A mellkasában melegség buzgott fel, amiért Tira és Bill nem hagyták cserben őket. Bízott benne, hogy Marilynék is hamar kijutnak majd a fogdából.

De most sokkal közelibb problémának érezte, hogy már attól is szédülni kezd, ha egy cseppet megbillenti a fejét.

Utoljára Chloe intézte el ennyire.

– Pihenj csak! Vigyázok rátok – mosolygott rá Tira, majd elfordult tőle.

Dion becsukta a szemét. Örült volna, ha a nő felvilágosítja Ethan állapotáról is, de nem kockáztatta meg a kérdezősködést. Becsukta a szemét.

Már az álom határán lebegett, amikor meghallotta az ajtó nyílását. Attól tartott, hogy a bírósági ügynökök jöttek vissza, de csak az imént látott, alacsony főorvos érkezett.

– Nocsak! Felébredtünk? – kérdezte az idős férfi, és kerekded, ráncokkal sűrűn barázdált arcán barátságos mosoly terült el. Biztosan sokat gyakorolta, mert még akkor is kedvesnek tűnt az arca, ha történetesen nem mosolygott.

Dion egészen aprót bólintott.

– Nagyon helyes! Hamarosan felgyógyulsz, és úgy fogsz szaladni, hogy meg sem érzed ezt a kis sebet.

Dion nem gondolta volna, hogy egy lőtt seb apróságnak számít, de nem vitatkozott a főorvos meglátásával. Jelenleg, valószínűleg a gyógyszereknek hála, a sérült lábát sem érezte, nemhogy a műtét nyomát. Igazából elég baja volt anélkül is, nem hiányzott neki a lábában hasogató fájdalom.

Az orvos még szánt rá néhány biztató szót – amiért Dion igazán hálás volt –, megszemlélte a monitorokat, és végül elégedetten hagyta ott, hogy Ethant is szemügyre vegye.

Ethan viszont még mindig nem tért magához, úgyhogy a doki nem pazarolta felesleges beszédre a levegőjét. Halkan szólalt meg, mintha azt akarná, hogy Dion ne hallja a szavait. Bizonyára Tirához beszélt – Dion nem is akart hallgatózni. Szívesen becsukta volna a fülét. De az állandó géphangokon túl is könnyedén ki tudta venni az orvos szavait.

– Még órákig aludni fog – állapította meg. – Tudtommal ön jól ismeri a fiút. Hogyan fogja viselni?

– Nem tudom – sóhajtott fel Tira. Mintha az ő hangja is fájdalmas lett volna, de Dion számára nem derült ki, hogy mire vonatkozott a kérdés. Elvégre a fejfájáshoz már Ethan is hozzászokhatott, ha máskor nem, akkor a kiképzése alatt. Ez az állapot nagyon is hasonlított arra, amikor a Humanoid terhelte túl az érzékeit. Csak most sokkal erősebb hányingere volt.

– Önnek is pihennie kellene. Ne várja meg, hogy beutaljam egy alvásterápiára! – mondta a férfi. Ismét barátságosan csengett a hangja.

Tira felsóhajtott, de még csak válaszra sem méltatta a rá vonatkozó orvosi utasítást.

– Sikerült elküldenie az ügynököket?

– Persze. Azt ígérték, hogy három nap múlva újra itt lesznek, de legalább addig nyugtunk van tőlük. Dion Blackburn addigra talpra fog állni, ha nem is a szó szoros értelmében, de beszélhetnek vele. Harland viszont… tartok tőle, hogy ez már sokkal inkább az ön szakterülete.

Dion kilesett a szemhéja résén át, és megpróbált rájönni, hogy miről beszél az orvos. Ethan továbbra is lélegeztetőgépen, látszólag mélyen aludt. Rá is fért, Dion úgy sejtette, hogy a szigeten nem bírta hosszú távon lehunyni a szemét a kezét ért sérülés miatt.

Dion kiszáradt torka furcsa, kattanó hangot adott ki, ahogy a fiú ösztönösen nyelni próbált. Hát persze…

Nem látott rá Ethan jobb kezére, de az orvos aggodalmából, és Tira gyászos arcából már összerakta a történteket.

– Ha Harland elveszíti a státuszát, attól tartok, hogy nem tarthatjuk ebben a kórházban.

– Tudom – suttogta Tira.

– Egyelőre minden bizonytalan, de valószínűleg ebben a kérdésben hajthatatlanok lesznek. A kihallgatásig talán Harland is maradhat, utána valószínűleg át fogják szállítani egy másik intézménybe.

– Szeretném magam mellett tartani, amíg nem gyógyul fel teljesen – mondta Tira, a férfiénél valamivel nagyobb hangerővel.

– Clayton professzor… – sóhajtott fel a főorvos. – Tudja, hogy ez nem így működik.

Tira ökölbe szorította a kezét. Ezek szerint ő is tisztában volt vele, mert nem válaszolt. Dion viszont jobb szerette volna tudni, hogy egyáltalán hol vannak – hiszen ezt senki nem említette neki, és már akkor begyógyszerezték, amikor Aurorával partra szálltak. Fogalma sem volt, hogy végül melyik kórházban kötöttek ki.

Az orvos vett egy mély levegőt. A szeme sarkából valószínűleg kiszúrta, hogy Dion ébren van, mert a következő pillanatban visszatért a mosoly az arcára.

– Aggodalomra semmi ok! Azon vagyunk, hogy tisztességesen meggyógyítsuk a betegeket. Nem is lehetnétek jobb helyen! – kacsintott rá Dionra.

A fiú azonban ezúttal képtelen volt visszamosolyogni rá.

Ethanben nosztalgikus gondolatok támadtak az ébredés pillanatában. Azon töprengett, hogy vajon hogy sikerült ennyire túlterhelnie magát. A feje már azelőtt hasogatni kezdett, hogy kinyitotta volna a szemét, és ezzel a fejfájással együtt megérkeztek az emlékek is. A Torshan hajóján töltött fogságról, a szabadulásról és a szigetről. Nikéről.

Pár perc kellett neki, hogy összerakja a történteket. Most nem harccal, vagy gyakorlással merítette ki magát ennyire, hanem az altató hatása múlt lassan.

Óvatosan nyitotta ki a szemét, készen arra, hogy újra becsukja, ha túlságosan erős lenne a világítás, de ezúttal felesleges volt az aggodalma. Egy félhomályos kórterem tárult elé. A fénycsöveket tartalékra kapcsolták. A fény elég volt hozzá, hogy a falak hófehérét és a bútorokat tisztán lássa, és megcsillanjon egy pont az orra felett valami műanyagon, de a szeme könnyen hozzászokott. Felismerte a lélegeztetőt, és amint sikerült beazonosítania, rögvest zavarni is kezdte. Még nem érezte magát elég erősnek ahhoz, hogy megmozduljon.

Körbepillantott, bár a fejét sem merte elfordítani. A szeme sarkából észrevett egy asztalt, rajta robusztus, bizonyára nagy teljesítményű számítógéppel, némi Tirára utaló kuplerájjal, és egy magára hagyott, fehér, műanyag forgószékkel.

Az asztalon túl viszont egy másik ágyról ismerős arc nézett vele szembe.

Dion.

– Jó reggelt – sóhajtotta a fiú.

Ethan felemelte a jobbját, hogy lelökje az arcáról a lélegeztetőt. Önkéntelen mozdulat volt. De a kezét túlságosan könnyűnek érezte.

Jobban mondva egyáltalán nem érezte.

Felnyögött, ahogy meglátta a szeme elé kerülő, vastagon bekötözött csonkot. Gondolhatta volna, és valahol számított is rá, hogy menthetetlen lesz, de ebben a pillanatban egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy levágták a kezét. Nem tudta felfogni. Úgy meredt rá, mintha ott látná a kezét, mintha képes lett volna mozgatni az ujjait.

Torshan tönkretette. Végérvényesen és visszavonhatatlanul. Innen már nem reménykedhetett a gyógyulásban.

A karjába szúró fájdalommal nem törődve, amit az infúziós tű okozott, felemelte a bal kezét, és lehúzta a maszkot az arcáról.

A szoba levegője néhány fokkal hűvösebb volt, mint az eddig mesterségesen a szervezetébe pumpált oxigén. Mélyen leszívta. Ennek már volt szaga, valódi, bár gyógyszerekkel és fertőtlenítővel átitatott szaga, amelyben finoman vegyült el az asztalon hagyott kávésbögréből származó kesernyés illat.

Nyelt egyet. Száraznak érezte a torkát, de az ital gondolatára is felfordult a gyomra. Úgy érezte, az lesz a legjobb, ha nem mozdul. Ha nem reagál a külvilágra. Úgyis tehetetlen nyomorékká vált. Ennél még akkor is jobban járt volna, ha Dion nem jön el érte, ha Torshan befejezi a kísérleteket, és ha már mindent kifacsart belőle, akkor megöli. Az is jobb lett volna, ha a szigeten hagyják sorsára, és senki nem akarja megmenteni, amikor a vulkáni láva elárasztotta az erdőt. Jobb lett volna meghalni.

Dionra pillantott. A fiú riadtan nézett vissza rá. A szemén látszott, hogy még ő sincs igazán jól, de már hosszú ideje ébren lehetett.

Nyelt egyet, megpróbálva rábírni a hangszálait, hogy keljenek életre. Dionról lerítt, hogy nem mer hozzá szólni, pedig életében most először Ethannek szüksége lett volna egy baráti szóra.

– Tényleg ott kellett volna hagynod – sóhajtott fel végül. A hangja is száraz volt, karistolt a torka. Ismét felemelte a kezét, hogy megbizonyosodjon róla, hogy tényleg nincs ott. Pedig az imént mintha érezte volna. Ilyen lehet a valódi fantomfájdalom, tudatosult benne. Olyan, aminek semmi köze sincs a Humanoid vezérlőrendszeréhez.

– Sajnálom, hogy nem értem oda hamarabb – mondta halkan Dion. – És hogy annyit kellett vesztegelnünk a szigeten. Ha azonnal vissza tudtalak volna hozni Trizantonba, talán…

– Tőlem te ne kérj bocsánatot! – vágott a szavába Ethan.

Dion elhallgatott. Lerítt róla, hogy megütötték Ethan szavai, lerítt róla, hogy még hosszan beszélt volna, ha Ethan hagyja.

De most Ethan akart beszélni.

Ha csak egy kicsit is kevésbé hasogatott volna a feje, talán hamarabb sikerül összeszednie a gondolatait. Így hosszú percekig borult rájuk a kórházi csend.

– Túl sokat tettél már értem ahhoz, hogy bármiért bocsánatot kellene kérned – mondta ki végül. A fejében sokkal hosszabbnak, sokkal részletesebbnek tűnt a mondanivalója, de végül csak ennyire futotta.

– Hamarabb el kellett volna indulnom – morogta halkan Dion.

– Miért, volt rá lehetőséged? – kérdezte Ethan. Lefogadta, hogy a válasz: nem.

Dion ezt igazolva megcsóválta a fejét.

– Megpróbáltam rávenni Billt, de esélyünk sem volt. Azt sem tudtuk, hogy hová vittek téged. De talán nem került volna ilyen sokba, ha időben elindulok.

Ethan becsukta a szemét. Nem gondolhatott csak magára. Dionnak a jelek szerint máson sem járt az esze, mint hogy őérte aggódott.

– Neked is sokba került. Ismét.

– Rendbe fog jönni a lábam – válaszolt könnyed hangon Dion. – Pár hét múlva begyógyul, és jobb lesz, mint előtte.

Ethan lelkiismerete egy cseppet könnyebbé vált. Ezek szerint nem fertőződött el Dion sebe. Utálta volna, ha ennek a mitugrásznak is tönkremegy az élete miatta. Már ezt a pár hetes gyógyulási időt is soknak érezte.

– Hol van Tira? – kérdezte végül halkan. Biztosra vette, hogy a nő költözött be hozzájuk. Szemérmetlenül behurcoltatta a gépét a fiúkórterembe, és odagyógyult a monitor elé. Ez tényleg Tirára vallott.

Dion megvonta a vállát.

– Már csöngettem neki. Azt hitte, hogy reggelig úgysem térsz magadhoz, és már egyébként is nagyon fáradt volt, úgyhogy végre elment aludni.

– Nem kellett volna felébresztened – morogta Ethan. Nem akart gondot okozni senkinek, legfőképp Tirának nem.

– Határozottan megkért rá.

Ethan hosszan fújta ki a levegőt. Ez is Tirára vallott.

Addig is újra körülnézett a szobában, kihasználva, hogy a feje nem akar a legkisebb mozdulatra is szétrobbanni. A falak fehérében nem tapasztalt semmi különöset, a legtöbb kórterem így nézett ki, ahol megfordult – bár néhol ennél azért fantáziadúsabb színösszeállításokat alkalmaztak. Kórházzöldet, például. A szemközti falat borító ablak és rajta a felhúzott fémredőny, az ajtó acélkékje viszont ismerősnek tűnt számára. A mögötte elterülő folyosón egy megnyugtatónak szánt tájkép volt látható. A várakozóban kazettás álmennyezet takarta a plafont.

A hely túlságosan is ismerős volt. Egyszer sem járt még ebben a kórteremben, de a várakozóban többször is, és abban a vizsgálószobában, amelyen egy tábla hirdette a helyiség funkcióját, sok órát eltöltött már.

Nyelt egyet, bár továbbra is szárazon kattant a torka. Biztosra vette, hogy kizárólag Tira harciasságának köszönheti, hogy itt látták el.

Mielőtt hangot adhatott volna a megfigyeléseinek, a nő feltűnt az ablakon túl. Fehér köpenyt viselt, valószínűleg azért, hogy a többiek ne nézzék ki maguk közül, de sietségében össze sem gombolta. Alatta láthatóvá vált a hajszínével harmonizáló, lila pulóver.

Tira benyitott a kórterembe, és egyből Ethanön akadt meg a szeme. Aggódó tekintetéből a fiú kiolvasta, hogy bármilyen érzelmi kitörésre felkészült.

Csak egy pillantást vetett Dionra, de a fiú gyorsan megrázta a fejét.

– Én jól vagyok. Vele foglalkozz! – mondta halkan.

Ethan sokkal több aggodalmat vélt felfedezni benne, mint amennyire érdemesnek tartotta magát. Ugyanakkor kételkedett benne, hogy Dion valóban jól van.

Tira csak bólintott, és megállt Ethan ágya mellett.

– Annyira sajnálom… – suttogta.

Ethan becsukta a szemét. Nem akart több bocsánatkérést hallani. Senkitől.

Tira leült az ágykeretre, és halkan folytatta.

– Mindent megtettünk. A legjobb orvosok foglalkoztak veled, de… a kezedben már kezdtek elhalni az idegek. Túl sokára tudtak csak ellátni. Rosszabb lett volna, ha megpróbálják… Ha megmentik a kezed, valószínűleg soha többé nem tudtad volna rendesen használni, és csak még fájdalmasabb lett volna a gyógyulási folyamat.

– Gondoltam – mondta szárazon Ethan. Csak azért, hogy Tira végre fejezze be a magyarázkodást.

Tira elhallgatott. Óvatosan megfogta Ethan bal kezét, és finoman, biztatóan megszorította.

Ethan tisztában volt vele, hogy nem az orvosok hibája, hogy nyomorékká vált. Nem akart haragudni rájuk, nem akarta meggyűlölni sem őket, sem Diont, amiért ilyen hosszú kitérőt tettek. Az egyetlen, akit gyűlölt érte, az Torshan gróf volt. Eddig egész Shinariára dühös volt, egy arctalan császáron és arctalan grófokon akarta megbosszulni a szülei és rengeteg ismerőse halálát. Mindent megtett ennek érdekében: a nagybátyját sikerült rávennie, hogy korengedménnyel, gyászos műszaki tudással, és bizonytalan pszichológiai alkalmassággal is juttassa be a pilótaképzőbe. Meg akarta védeni Trizantont, az országot, amely kiállt mellettük, és amely azonnal válaszolt a támadásokra annak az államnak a nevében, amelyhez Ethan tartozott. És meg akarta bosszulni azt az aljas és kegyetlen támadást, amely elpusztította az otthonát.

De most már arcot is viselt a gyűlöletének tárgya. Most már Torshan lépett elő az első helyre. Az a férfi, aki elvette tőle az utolsó okot is, amiért még érdemesnek tartotta életben maradni.

Tehetetlen volt. Most már nem állhatott bosszút, sem a családjáért, sem az államáért, sem pedig önmagáért. Most már nem forgathatott fegyvert, és nem harcolhatott.

Köddé vált minden. Már akkor tudta, amikor elfogták, már akkor tisztában volt vele, hogy a legkönnyebb megoldás az lett volna, ha meghalhat, talán még azelőtt, hogy a hajóra érnek vele.

De nem engedték meghalni.

Megpróbálta visszanyelni a könnyeit. Nem akart sírni, itt, ebben a kórteremben, ezelőtt a mitugrász előtt semmiképpen.

Csakhogy már túl gyenge volt. És amint találkozott a tekintete Tiráéval és megpillantotta a nő szemében táncoló cseppeket, az ő arcán is peregni kezdtek a könnyek.

TPE-02

Dion az első napon még egészen jól bírta, elvégre mire Ethan magához tért, addigra neki már jóformán elmúlt a fejfájása, és a szervezete megbirkózott az altató utóhatásaival. Sajnálta a fiút, de örült, hogy Tira mellette van, aki nemcsak az ápolónői feladatokat látta el, de próbálta vigasztalni is. Most, a harmadik napon viszont Dion már nem tudott mit kezdeni az állandó panaszkodással.

Neki is lett volna oka panaszra: a napja nagy részét még mindig fekve kellett töltenie, csak néha engedték meg neki, hogy felüljön, de az ágy területét nem hagyhatta el. Ha teletömték a fájdalomcsillapítókkal, akkor kába volt, és a gondolatai megfoghatatlanul lebegtek a fejében, de ha épp elmúlt a gyógyszerek hatása, akkor sajgott a műtét helye. Tira egy alkalommal a fiú kérésére részletezte, hogy mit műveltek az orvosok: tájékoztatta róla, hogy az új implantátum kedvéért Dion további csontdarabokat vesztett. A fiú orra is meg-megsajdult olykor, és az azt takaró sín állandóan zavarta, mivel folyton a látótere szélén táncolt.

Egyetlen pozitívum volt az ittlétében, mégpedig az, hogy végre eljutott a várva várt kutatólaborba. Tegnapelőtt, amikor rákérdezett, hogy hol vannak, Tira nevetve világosította fel. Akkor egy kicsit a mennyországban érezte magát – de csak amíg a főorvos soron következő vizitje alatt el nem távolították az infúziót, és nem közölték vele, hogy most már a karjába ültetett kanülön keresztül, injekció formájában fog vérhígítót és egyéb gyógyszereket kapni. Az állapotát megfigyelő monitorok maradtak. Hiába jutott el a kutatólaborba, oda, ahol Trizanton legjobb tudósai, mérnökei és orvosai dolgoztak, semmi mást nem láthatott belőle, csak egy kórtermet.

Tira éppen elbúcsúzott tőlük egy rövid időre – állítólag beszélnie kellett a főorvossal valamiről –, és amint becsukódott mögötte a fémajtó, Dion becsukta a szemét. Tira biztosan nem lesz sokáig távol, ha egyszer ülő helyzetben hagyta az ágyát. Remélte is, hogy a nő tényleg mihamarabb visszatér, hiszen sejtette, hogy mi következik, és sajnos nem is kellett csalódnia benne.

Tira lila frizurája még el sem tűnt a szeme előtt, amikor Ethan megszólalt.

– Egyszer említetted, hogy eltiltottak a síeléstől – kezdte, kerülgetve a témát.

Dion bólintott.

– A balesetem miatt – egészítette ki. – Nemcsak a síeléstől tiltottak el, hanem egy időre mindenféle sporttól.

– Akkor kezdtél modellezni, ugye? – ráncolta a homlokát Ethan.

Dion egy kicsit meglepődött, hogy a fiú emlékszik rá. Tényleg akkor kezdett modellezni, tízévesen, még a kórházi ágyon. Sikeresen az ápolók idegeire ment a miniatűr alkatrészekkel, főleg mivel kiverte a hisztit, ha valaki porszívózni akart nála. Talán ez is szerepet játszott benne, hogy pár nap megfigyelés után hazaküldték gyógyulni.

– Igen, akkor – válaszolt egy vállvonás kíséretében.

Ethan mélyen felsóhajtott. Felemelte a jobb karját, hogy szemügyre vegye, majd lemondóan csóválta meg a fejét. Dion már tudta, hogy mi következik, Ethannel együtt formálta a szavakat, de azért ügyelt rá, hogy néma maradjon.

– Fogalmam sincs, hogy mihez fogok kezdeni.

A mondat szótagról szótagra stimmelt.

– Biztosan találsz majd valamit – válaszolt hangosan Dion. – Biztosan érdekel valami.

– Semmi olyasmi, amire jó lennék nyomorékként.

Dion vett egy mély levegőt, és visszanyelte azokat a szavakat, amelyek először szerették volna elhagyni a száját. Ethan így is maga alatt volt, és a fiú meg is tudta érteni az okát. Sosem látta még annyira kiborulni, mint az első nap. Igazán nem lett volna szép tőle, ha most ugrik a torkának.

Mielőtt Dion szalonképesen fogalmazhatta volna meg a gondolatait, Ethan újra megszólalt.

– Már rég halott lennék, ha… – nem fejezte be, de a szavai furcsán csengtek.

– Ezt úgy mondod, mintha már rég szeretnél halott lenni.

Ethan nem válaszolt hangosan, csak egy aprót bólintott Dion feltételezésére.

Dion megrázta a fejét.

– Baromság. Olyan nincs, hogy ne találj magadnak valamit. Remek bionikus kezek vannak manapság, és biztos vagyok benne, hogy hamar meg fogsz tanulni dolgozni vele.

Ethan felmordult.

– Egyetlen olyan kézről sem hallottam még, amivel pilótafülke közelébe engednének.

Dion ebben kénytelen volt igazat adni neki. Ő sem hallott még róla, hogy művégtaggal bárkit is felvettek volna pilótának. A műkezek túlságosan instabilak voltak, a rögzítés olykor még normál használat közben is elmozdulhatott és irányíthatatlanná vált, és ezt nem kockáztathatták meg vezetés közben.

– Ennyire fontos neked a repülés? – kérdezte halkan, visszagondolva rá, hogy mit érzett, amikor először közölték vele, hogy nem köthet többé sílécet a lábára. Vagy, hogy mit érezne most, ha többé egyetlen árva robottal se foglalkozhatna. Rápillantott a gipsszel takart lábára. Ha még néhány napot késnek, vagy ha Niké nem veszi ki a golyót, talán neki is egy végtaggal kevesebbje lenne mostanra.

Ethan némán bólintott, és nagyot nyelt. Dion tartott tőle, hogy ismét ki fognak törni belőle az érzelmek, és egyre inkább hiányolta Tirát.

Csakhogy, talán épp a nő távollétének köszönhetően, Ethan uralkodott magán.

Egy kicsit.

– Repülés közben szabadnak éreztem magam. Abban a pár percben nem béklyózott meg semmi.

Dion kihallotta az Ethan szavaiban csengő keserűséget. A repülés szabadságát már ő is érzékelte a saját bőrén, és tisztában volt vele, hogy mit jelent. Ethan is egészen jó fejnek tűnt egy gép pilótafülkéjében, legyen szó akár Denevérekről, akár Humanoidokról.

És azzal is tisztában volt, hogy a fiú miért keseredett el ennyire. Pont olyan volt, mintha letörték volna a szárnyait. Elvették tőle azt, ami eddig a legfontosabb, hacsak nem az egyetlen igazán fontos dolog volt az életében. Akárcsak Diontól annak idején a síelést. Csakhogy Dion azóta kénytelen-kelletlen, de megtanult a földön járni, úgyhogy napról napra jobban bosszantotta a tény, hogy Ethan még fel se állt. Mármint a szó átvitt értelmében. Az orvos utasításai szerint egyelőre ő sem hagyhatta el a matracot.

– Örülök, hogy legalább neked nem kell lemondanod róla – mondta kisvártatva Ethan, még mindig a repülésre utalva. Ha kikészült, meglehetősen sokat beszélt. Dion kezdte átértékelni magában a mogorva hallgatagság előnyeit.

– Várd ki a végét, még lehet, hogy felakasztanak! – mordult fel.

– Nem Shinariában vagyunk – csóválta meg a fejét Ethan. – Itt legfeljebb fejbe lőnek.

– Na, ez nagyon megnyugtató.

– Ha már akkora barom voltál, hogy kimentettél egy ilyen haszontalan roncsot…

– Tudod, a szemét megjegyzéseidről hiányolom a gonosz vigyorodat. Eddig csatolt áru volt – állapította meg türelmét vesztve Dion.

– Jelenleg nincs raktáron – vonta meg a vállát Ethan.

Dionban felmerült, hogy Ethanre kifejezetten ráférne napi háromszor egy, étkezés előtt beadott pofon, de a tény, hogy a fiú most nem lett volna képes védekezni, és Dion egyébként is ágyhoz volt kötve, megakadályozta a kezelés megkezdésében.

Tira végre feltűnt az ablakon túl, de nem egyedül érkezett. Vele volt a főorvos és egy ápoló is, és a néhány napja látott bírósági ügynökök közül az egyik – Dion legalábbis úgy saccolt, hogy ugyanazok közül lehet. Egyik ügynök arcát sem jegyezte meg, de az egyenruhát bármikor felismerte volna.

A csukott ajtón át semmiféle hang sem szűrődött be, pedig a főorvos hosszabb beszédbe bocsátkozott, és mivel a tekintetét Dionéba fúrta, a fiú biztosra vette, hogy ő a téma.

Ő nyitotta ki az ajtót, előreengedte Tirát és az ápolónőt, majd ő is belépett. Az ügynök zárta a sort, egy üres tolószéket kormányozva maga előtt.

Dion nyelt egyet. Tira tekintete túlságosan is biztató volt.

A főorvos lépett oda hozzá először.

– Hogy érzed magad? – kérdezte, és a szívmonitorra pillantott. Dion megvonta a vállát.

– Egész jól – vallotta be. Az ügynök megállt az ajtó mellett, és várakozó álláspontra helyezkedve karba fonta a kezét.

A főorvos barátságos arccal, elégedetten bólintott, miután lehívott néhány jelentést a monitorokról.

– Bizony… fiatal, erős szervezet – állapította meg, miközben ellenőrizte az adatokat. Dionnak eszébe jutott, hogy Chloe és Hecate is valahogy így érezhették magukat, ha a fiú górcső alá vette őket átnézés céljából. A doki erőltetett vidámsággal folytatta. – Úgy látom, most már semmi akadálya a kihallgatásnak.

– Sajnos nem hajlandóak tovább várni – vette át a szót Tira, és odalépett Dion ágya mellé. – Nincs mitől tartanod, csak a vallomásodat fogják felvenni. A kijelölt ügyvéded már itt van.

– Kijelölt ügyvéd? Kicsoda? – kérdezte aggodalmasan Dion. Tartott tőle, hogy valami karót nyelt jogászt hivatalból rendeltek ki a védelmére, akivel aztán semmire sem fog menni.

– Majd meglátod – mosolygott rá Tira.

Dion belátta, hogy nem érdemes firtatni a témát.

– Indulhatunk? – kérdezte mogorván az ügynök.

– Máris-máris, még egy kis türelmét kérem – sürgölődött az orvos, majd Dionhoz fordult. – Ez egy kicsit kellemetlen lesz, de mindjárt végzünk – tájékoztatta a fiút, és biccentett az ápolónak. – Leállíthatjuk a megfigyelést, minden érték kifogástalan.

Az ápolónő barátságosan mosolygó arccal, de szó nélkül lépett oda hozzá, és lefejtette róla a kórházi köpenyt. Gyors, gyakorlott mozdulatokkal távolította el az életfunkcióit közvetítő tappancsokat, meg sem hallva a fiú fájdalmas sziszegését. A tappancsok már napok óta rajta voltak, és most kerek, vörös foltokat hagytak maguk után. Dion önkéntelenül megdörzsölte a mellkasát, és megfogadta, hogy a továbbiakban semmiképp sem fogja hagyni, hogy ilyen vackokat szereljenek rá.

Dion lett volna az utolsó, aki idegenkedik a gépektől, de azért mindennek volt határa.

Ethanre pillantott. Egy kicsit reménykedett benne, hogy a fiú arcán feltűnik egy kárörvendő vigyor – az legalább olyan lett volna, mint a régi Ethan –, de ebben csalódnia kellett. Az ex-sztárpilóta csukott szemmel, kifejezéstelen arccal aktívan úgy tett, mintha itt sem lenne.

Dion szeretett volna bosszúsan fintorogni, de az arcának mozgását jelentősen lekorlátozta a sín.

– Ezt meddig kell viselnem? – kérdezte, az orrára mutatva.

– Ó, még sokáig – legyintett a doktor.

Dion lemondóan sóhajtott, és partizánakciót tervezett magában. Megfogadta, hogy ha két nap múlva se lesz hajlandó senki megszabadítani a síntől, akkor megszabadítja magát. Egyébként sem az orrcsontja tört el, csak a porc mozdult el benne.