Mamának és papának, a két hegyi embernek.

ELŐHANG

Újra eljött az idő, amikor a gleccser kiadja magából a holtakat.

A roppant jégtömeg odafent egy fagyott folyó, mely túl lassan hömpölyög ahhoz, hogy látni lehessen. Üveges mélyén a legújabb áldozatok sodródnak együtt a legrégibbekkel. Némelyik felül bukkan ki, mások oldalt, és sohasem lehet tudni, ki lesz a következő.

Évekbe telik, amíg újra megjelennek. Vagy akár évtizedekbe. Egy szomszédos olaszországi gleccser nemrég azzal került be a hírekbe, hogy első világháború katonák mumifikálódott holttestet hozta felszínre, sisakkal és fegyverrel együtt.

Ami bemegy, előbb-utóbb kijön. Ezért olvasom el minden reggel a helyi híreket.

Várom, mikor bukkan fel.

1

– Helló? – Kiáltásom bevisszhangozza a betonbarlangot.

A sífelvonó ismerős piros-fehér fülkéje az indítóállásban várakozik, de nincs senki a vezérlőben. A nap már leereszkedett az Alpok mögé, az égbolt rózsaszín, az épületben mégsem világít egyetlen lámpa sem. Hová lett mindenki?

Fagyos szél csap az arcomba. Összébb húzom magamon a kabátot. Holtszezon van, a hely csak egy hónap múlva nyílik meg, ezért nem is számítottam a többi síliftre, de erre valamiért igen. Másként hogyan jutunk fel a gleccserre? Eltévesztettem a napot?

Ledobom hódeszkás zsákomat, és előhúzom telefonom, hogy még egyszer ellenőrizzem az e-mailt. Tudom, hogy rég volt, de lenne kedved újra találkozni? Panoráma, Diable-gleccser, Le Rocher. A felvonónál november 7-én, pénteken, délután ötkor. C.

C, mint Curtis. Ha bárki más keresett volna, válasz nélkül törlöm az üzenetet.

– Hali, Milla!

Brent szökdécsel felfelé a lépcsőkön. Két évvel fiatalabb nálam, harmincegy lehet. Még megvan a kisfiús bája – bozontos sötét haj, gödröcskék az arcon –, bár kicsit fáradtnak és elnyűttnek tűnik.

Felemel a földről, ahogy mackósan magához ölel. Viszonzom a gesztust. Sok hideg éjszakát töltöttem az ágyában. Rossz érzéssel tölt el, hogy nem léptem vele kapcsolatba, de a történtek után… Különben pedig, ő sem keresett engem.

A válla mögött éles hegycsúcs szökik fel, árnyként a sötétlő égbolt előtt. Tényleg ezt akarom? Még nem késő. Kereshetek valami kifogást, visszaülhetek a kocsimba, és hazaautózhatok Sheffieldbe.

Valaki megköszörüli mögöttünk a torkát. Szétrebbenünk, és meglátjuk a magas és szőke Curtist.

Valamiért arra számítottam, hogy pont úgy fog kinézni, mint legutóbb. Összetörten a gyásztól, de persze nem. Tíz év alatt túltehette magát ezen. Vagy legalábbis megtanulhatta kezelni.

Curtis csak futólag ölel meg.

– Jó, hogy itt vagy, Milla.

– Én is örülök neked.

Mindig is óvakodtam a szemébe nézni, mert átkozottul jóképű volt – még mindig az –, de most valahogy még inkább a nehezemre esik.

Curtis és Brent kezet ráz; Curtis bőre sápadt Brenté mellett. Elhozták a hódeszkájukat, amiben nincs semmi meglepő. Azelőtt fel se mentünk a hegyre nélkülük. Hozzám hasonlóan farmert viselnek, bár vicces, ahogy a hódeszkás dzsekik alól galléros ingek villannak elő.

– Ugye nem kellett volna kiöltöznöm? – ráncolom a homlokom.

Curtis tetőtől talpig végigmér.

– Jó leszel így.

Nagyot nyelek. Szeme épp olyan kék, mint mindig, mégis eszembe juttatnak valakit, akire nem akarok gondolni. A szokott melegséget se látom bennük, pedig az ő kedvéért rángattam el magam erre a helyre, ahová soha nem akartam visszatérni. Máris kezdem megbánni.

– Ki jön még? – kérdi Brent.

Miért rám néz?

– Gőzöm sincs – vonok vállat.

Curtis nevet.

– Nem tudod?

Léptek. Heather érkezik. És az ki? Dale? Nem létezik – még mindig együtt vannak?

Dale egykor vad lobonca ma már gondosan ápolt frizura, a piercingjei is eltűntek. Trendi csukája először lehet a lábán. Heather alaposan kezelésbe vette, de legalább engedte, hogy elhozza a deszkáját.

Heather szikrázó fekete ruhát visel leggingsszel és térdig érő csizmával. Halálra fagyhat, még a pufidzsekivel együtt is. Hosszú sötét fürtjei hajlakk illatát árasztják, ahogy megölel.

– Úgy örülök neked, Milla!

Lehet benne pár ital, mert úgy beszél, mintha komolyan is gondolná. A nyolccentis csizmasaroknak köszönhetően egy hüvelykkel magasabb nálam, nyilván ezért is viseli.

Villant egy gyűrűt.

– Összeházasodtatok? – hüledezek. – Gratulálok.

– Már három éve.

Északkeleti akcentusa hangsúlyosabb, mint valaha.

Brent és Curtis Dale hátát csapkodja.

– Nem kapkodtad el a lánykérést, tesa. – Brent londoni akcentusa is erősnek érződik.

– Lényegében én kértem meg őt – horkan fel Heather.

A fülke ajtaja csikorogva kinyílik. A felvonó kezelője csoszogva megjelenik mögöttünk arcába húzott fekete sapkájában. Kipipálja nevünket a listáján, és int, hogy lépjünk be.

A többiek besorjáznak.

– Megvan mindenki? – Időhúzásra játszom.

A liftes fickó szerint igen. Valahogy ismerősnek tűnik.

Mindenki a fedélzeten. Vonakodva csatlakozom hozzájuk.

– Ki más lehetne még? – kérdi Curtis.

– Igaz. – Jöttek-mentek néhányan, de az eredeti bandából csak mi öten maradtunk.

Legalábbis, mi maradtunk életben.

Rám tör a bűntudat. Ő már soha többé nem jön.

A liftes fickó becsukja az ajtót. Próbálok a sapkája alá látni, de mielőtt jobban megnézhetném magamnak, elfordul, és a peronon át bevonul a kezelőfülkébe.

A felvonó görcsösen megindul. A többiek velem együtt megigézve néznek ki a plexin, ahogy a fenyves fölé röppenünk, és üldözőbe vesszük a hegycsúcs fakuló fényeit. Fura érzés a föld és fű felett siklani. Azelőtt csak havat láttunk. Mormotákat keresek, de nyilván téli álmukat alusszák. Áthaladunk egy gerinc felett, és Le Rocher falucskája eltűnik a szemünk elől.

Ahogy a levegőben függünk, és a táj elsuhan alattunk, fura érzés lesz rajtam úrrá. Mintha nem felfelé tartanánk a hegyre, hanem vissza az időben. Nem tudom, készen állok-e szembenézni a múlttal.

Már késő. A fülke lengve eléri a közbülső állomást. Kiszállunk, kivonszoljuk csomagjainkat. Hideg van idefent, és még hidegebb lesz ott, ahová tartunk. Francia zászló repked a szélben. A fennsík néptelen. Félúton felfelé a barna és zöld átvált fehérbe. Itt húzódik a hóhatár.

– Azt hittem, mostanra lent a völgyben is lesz hó – jegyzi meg Brent.

Curtis bólint.

– Ez hívják klímaváltozásnak.

Télen ez a sícentrum szíve; mindenfelé húzó- és ülőliftek sugároznak szét, de ma csak egyetlen buborék közlekedik.

Azelőtt épp itt, a kis melegedőnél volt a félcső. A hosszú, U alakú csatorna már csak latyakos árok, de lelki szememmel látom makulátlanul fehér jégfalait. Akkoriban Európa legjobb csövének számított, ami minden télen idecsalogatott minket.

Istenem, az emlékek. Borsódzik a hátam, ahogy elképzelem önmagunk fiatalabb és vidámabb verzióját. Ötünket.

Plusz a kettőt, aki nincs itt.

Fagyos szél borzolja hajam az arcom körül. Állig felhúzom a cipzárt, és a többiek után sietek.

A buboréklift úgy 3500 méterig visz fel minket. A Diable-gleccser Franciaország legmagasabban fekvő síterepei közé tartozik. A fényes, narancssárga kabinok karácsonyfadíszként sorjáznak. Curtis belép a legközelebbi nyitott fülkébe.

Heather Dale kezét rángatja.

– Mi menjünk külön.

– Ne, jó ez így – rázza a fejét Dale. – Mind beférünk.

Curtis körbemutat.

– Bőven van hely.

Heather kétkedő arcot vág, amit meg tudok érteni. A kis fülkék elméletben hatszemélyesek, de ennyi csomag mellett össze kell húznunk magunkat. Az se segít, hogy ő konkrétan utazóbőröndöt hozott.

Brent belépéskor behúzza a nyakát.

– Ülhetsz az ölembe, Mills. Add a deszkás táskád.

– Üljön az öledbe Dale – vágom rá. – Nekem jó itt.

Heather végül Dale térdén köt ki, Curtis mellett, szemközt velem és Brenttel, köröttünk a bezsúfolt poggyászokkal. Dale furán fest rasztahaj nélkül. Északi bőrével mindig is vad vikingre emlékeztetett. Most inkább olyan, mint egy tévés vetélkedő házigazdája.

Átsuhanunk a fennsíkon. Végtelen üresség alattunk. El is felejtettem, mekkora ez a hely. Nyaranta túrázók járnak ide, az ösvények cikkcakkban törnek felfelé. Biztos gyönyörű lehet, az a sok alpesi vadvirág, de most nem látni mást, csak a kócos barna füvet és a sziklákat. Nyoma sincs életnek, még egy kósza madárnak se. Kietlennek tűnik a vidék.

Halottnak.

Nem. Szunnyad. Várakozik.

Ahogy valami más is odafent. Nagyot nyelek, és félresöpröm a gondolatot.

Ahogy elhagyunk egy tartóoszlopot, Curtis térde az enyémnek ütődik. Szokatlanul csendes, amit persze meg tudok érteni. Ha nekem nehéz, neki százszorosan az.

A meghívóban talán nem említette, de nyilvánvaló, miért vagyunk itt. Az e-mailt megelőző napon jelent meg a hír:

A tíz éve eltűnt brit snowboardost hosszas jogi csatározás után holtnak nyilvánították.

A többiek talán még annyira se kívánkoztak ide, mint én, de hogyan mondhattunk volna nemet? Ő is azt akarná, hogy emlékezzünk meg róla.

Lassan feltűnik alattunk a hó, lilán izzik az alkonyat fényénél. Magasan felettünk a szirtek, melyekről Le Rocher a nevét kapta. A Panoráma legfelül trónol, tömzsi sötét tömbjével dacol az elemekkel.

– Szóval, hogy sikerült ezt elintézned, Mills? – tudakolja Brent.

– Mit? – kérdezem.

– VIP-elérést a gleccserhez. A saját felvonót és a többit. Elég menő.

Értetlenül nézem.

– Hogy érted?

– Le van zárva az egész. Nem lehetett olcsó.

– Miből gondolod, hogy én szerveztem le? Curtis volt.

Curtis fura pillantást vet rám.

– Hogy?

Most szívatnak? Elővesszük a telónkat. Amikor utoljára felhoztam ide a mobilom, az első lesiklásnál összetörtem, lett is egy csúnya, telefon formájú bevérzés a csípőmön. Utána már nem bajlódtam vele.

Megmutatom az e-mailt, amit kaptam, azután Brent is az övét. Ugyanaz a meghívója, mint az enyém, kivéve, hogy a feladó M, és van egy utóirat: Elvesztettem a telóm. Küldj e-mailt.

– Tessék! – Curtis megvillantja az övét. – Pont ugyanolyan, mint Brenté.

Sosem értettem Curtist. Számára ez poén?

A fülke megrázkódik, ahogy elhagyunk egy újabb oszlopot, és pattan egyet a fülem. Innét kezd meredek lenni. Megkezdjük a hosszú-hosszú emelkedést a gleccser felé.

Dale-hez és Heatherhöz fordulok.

– A ti meghívótokban mi áll?

Dale habozik.

– Ugyanaz, mint a tietekben – feleli Heather.

– M vagy C küldte? – kérdez rá Brent.

– Ö… M. – Heather vet rám egy pillantást.

Miért érzem úgy, hogy hazudik?

– Láthatnám?

– Bocs – feleli Heather. – Töröltem, de pont olyan volt, mint az övék.

2

Nem tudom, mire számítottam. Fanfárra? Gyertyafényre? Pincérekre pezsgős tálcákkal?

Nem vár semmi ilyesmi, csak a félhomályos és kihalt peron. A kezelőfülke üres. Kirángatjuk a csomagjainkat. Sziréna jajong, ahogy a buboréklift éles rándulással megállapodik a helyén. Biztos lentről irányítják, így spórolnak az alkalmazottakon. A biztonsági kamerán keresztül látják, hogy megérkeztünk. Miután még most sem tudjuk, ki hívott meg kit. Kicsit ijesztő az egész, és összeráncolt homloka alapján Heather is így gondolhatja.

Brent felém fordul.

– Egyelőre hagyjuk itt a cuccot?

– Ne engem kérdezz! – vonom meg a vállam.

Leteszi a csomagjait. Habozok kicsit, mielőtt követem a példáját. Nem mintha bárki is ellophatná.

Havas lábbelink fémrácsos lépcsőkön kong. Zihálok, mire felérek. Ritka idefent a levegő. A kétszárnyú ajtón át belépek a Panorámába. És belélegzem az áporodott füstöt. Egy pillanatra be kell hunynom a szemem, mert ez mindennél inkább eszembe juttatja a régi teleket.

Curtis felkattintja a kapcsolót, mire felgyulladnak a faburkolatos folyosó fényei. Síelők és deszkások szoktak itt tülekedni az öltözőszekrények és a gleccserre nyíló kijárat körül, de ma éjjel kísérteties csend lep be mindent.

Curtis tölcsért formál a kezeiből.

– Van itt valaki?

Brent újra rám sandít, Dale szintúgy. Gondolatban visszatérek a meghívóhoz. Közülük szervezhette így valaki? Nem, nem hinném. Amint arra Brent is rámutatott, holtszezon van. Az évnek ebben a részében súlyos ezresekbe kerülhet egy hétvége. Szaglásztam kicsit a neten, ezért tudom, hogy Curtis jól el van eresztve. Csakis ő lehetett – de mire fel ez a titkolódzás? A többiek is benne vannak, vagy valamiért elhitette velük, hogy én hívtam meg őket?

– Valaki csak van itt – csóválja a fejét Curtis. – Nézzünk körül.

Szétszéledünk, mint kölykök a vidámparkban. Kész útvesztő ez a hely. Mérföldekre az egyetlen épület, szerteágazó többfunkciós központ hegyimentőkkel, irányító helyiségekkel és minden egyébbel, amire a vendégeknek és a személyzetnek szüksége lehet. Az éttermet és a mosdókat ismerem, de ennyi. Ó, igen, és egyszer az egyik szűkös hálóteremben éjszakáztam – Franciaország legmagasabban fekvő ifjúsági szállóján.

Végigsietek a folyosókon, menet körben kapcsolgatom a lámpákat. Mindenfelől ajtók. Némelyik nyílik, mások nem. Ez épp igen. Istenem, a hálóterem, amiben aludtam! A dohos és nyirkos szag megidéz bennem egy emléket. Brent fekszik alattam a matracon, lapát tenyerével a csípőmet markolja. Meredten nézem a keskeny egyszemélyes ágyat. Azután kilépek, és határozottan bezárom magam mögött az ajtót.

A következő a mosoda – durva fehér törölközők és kifeküdt lepedők halmai a fenyőpolcokon, olcsó öblítőszer bűze. Távolabbról ételszagot érzek, ami elvezet a konyhába. Két serpenyő várakozok a hatalmas tűzhelyen. Megemelem a fedőket. Húsos ragu az egyikben, tört krumpli a másikban. Még meleg. Ez lehet a vacsoránk, de hol a személyzet?

Kiszúrok egy mosdót, és óvatosan benyitok, de üres és sötét. Nem sokkal utána találom a szintén sötét éttermet, ahol akkor is fojtogató a füstszag, ha épp nem lángol a tűz. Órákat töltöttem itt, melegítettem ujjaimat a kávésbögrén, és vártam, mikor csillapodik a hóvihar, de most kopár minden asztal, ezért ráfordulok a következő folyosóra. A többiek a felső szinten lehetnek, mert már nem hallom őket.

Újabb helyiségek, újabb bezárt ajtók. Az időzítőkapcsolók rövidre vannak állítva, néha lejárnak, mielőtt a következőhöz érnék, ilyenkor totális sötétben kell tapogatóznom. Kísérteties a némaság. Ha valaki felbukkanna az egyik ajtó mögül, menten szívrohamot kapnék.

Végre egy ismerős kép: a gleccserre nyíló kijárat. Sietve arra indulok. Ilyenkor éjjel senki sem lehet kint, nyilván az ajtó is zárva, de ha mégsem, belekortyolnék a jeges levegőbe. Oly sok idő telt el…

Kinyílik. A szél éles, fáradhatatlan süvöltéssel tör be a résen. Furcsamód emberi hang. Becsapom az ajtót, és zihálva megállok. Tudtam, hogy ez lesz, ha egyszer visszatérek ide. Túl sok az ajtó, amit jobb nem kinyitni.

Szedd össze magad, Milla!

Oké. Menni fog. Az első pár ital után minden rendben lesz.

Az emeleten van a különterem, ahol esküvőket és efféléket tartanak. Hasznos pénzszivattyú az ilyen kis üdülőhelyeken, különösen szezonon kívül. Eddig csak képeken láttam, de a többiek ott lehetnek, mert idelent már mindent megnéztem.

Megvan a lépcső. A tetején nehéz tűzzáró ajtó, a túloldalán még hidegebb levegővel. Valami sejtelmes illattal. Ismerős. Mi lehet? Talán Heather parfümje.

Hangok a jobb oldali ajtó mögül.

Állj!, olvasom a táblán. Játszma indul. Hagyd a telefont a kosárban!

Kifújom a levegőt. Játszma. Biztos valami vetélkedő a hódeszkázásról, vagy hogy mennyire ismerjük egymást. Felidézzük a régi szép időket. Ez is Curtisre vall. Mindig irányítani akar, nehogy már bármi bekavarjon a terveibe. A kosárba helyezem a mobilom, azután…

A tábla újra magára vonja a figyelmem. Játszma indul. Egyszer én is ezt mondtam… de nem. Mindenki használja. Nem jelent semmit. Ráteszem mobilom a négy másikra, és belépek.

A rendezvényterem kinyúlik a hegy fölé. Tömött fehér szőnyegével a kinti havat tükrözi, bútorzata is fehér, ezüst, és nyilván arcpirítóan drága. Szaténkárpitos székek, krómüveg asztalok. A fényűzés szöges ellentétje a lenti egyszerűségnek. Még az illatok is mások. Nyoma nincs a maró füstnek, friss festékszag veszi át a helyét.

Az egész hátsó fal ablakokból áll, a fehér bársonyfüggönyök takarosan felkötve. Napközben lélegzetelállító lehet a panoráma, de most csak a teljes sötétséget látni. Sehol egy fény. A jelen szituációhoz elég kísérteties helyszín, de másként csodálatos lehet itt esküdni.

Ha felülemelkedünk a tényen, hány életet követelt már ez a gleccser.

Hány áldozatot őriz ma is.

Ne gondolj rá!

Olyan hideg van, hogy látni a lélegzetem. Nyirkos a levegő. Nyilván hónapok óta nem használták ezt a termet. A többiek már mind szereztek egy italt. Az ezüsttálcán magányos sörösüveg várakozik. Kronenbourg 1664. Az üveg fagyos a tenyeremen. Azelőtt szerettem ezeket az édes és pezsgő francia söröket. Azóta nem ittam ilyet, hogy utoljára itt jártam.

Továbbra is csak öten vagyunk. A személyzet a folyosón lehet. Curtis folyton az ajtó felé tekinget. Mit tervez?

Heather franciamanikűrös ujjai rákulcsolódnak a karomra.

– Láttad a játékot?

– Milyen játékot?

Átvontat a szőnyegen egy alacsony asztalhoz, melynek lapján magas fadoboz áll. Mellette tollak, jó minőségű krémszínű borítékok és kártyák. Meg egy nyomtatott laminált lap. Jégtörő. A betűk cikornyásak, halottbúcsúztatókon használnak ilyeneket.

Meg az esküvőkön, emlékeztetem magam.

Írj magadról egy titkot, amit egyik jelenlévő sem tud. Tedd a dobozba. Húzzátok ki egyenként a borítékokat, és próbáljátok kitalálni, melyik kihez tartozik.

Újabb pillantást vetek Curtisre. Nagy erőfeszítést ölt ebbe, pedig beértük volna annyival is, hogy csak leisszuk magunkat. Elhalad mellettem az ablak felé, letörli az üvegről a párát, és kikémlel. Kecses mozdulataival mindig is tornászra emlékeztetett, ez nem változott. Még mindig ugyanaz a fölényes erő sugárzik belőle.

Kellene némi alkohol, hogy megközelítsem, ezért inkább Brenthez lépek. Meglep a sörösüveg a kezében. Azelőtt sosem ivott.

– Szoktál még deszkázni? – kérdem.

– Évente egyszer – von vállat. – Ennyire futja. Viszont még mindig sokat gördeszkázom.

– Látni a cipődön.

Olyan nyűtt csukát visel, hogy az egyik nagylábujjánál kikandikál a zokni. Azelőtt a DC szponzorálta, de ezt a párat már a saját pénzéből vehette. Meghat, hogy hű maradt a márkához, de Brent már csak ilyen.

Alig huszonegy volt azon a télen, egy kamasz nyurgaságával és lüktető energiájával. Mostanra kicsit kikerekedett. Buggyos ruhái alapján nem könnyű megmondani, de még mindig jó formában lehet. A farmerje most is lóg a fenekén.

Sötét bőrű és jóvágású, köszönhetően indiai apjának. Ennek köszönhette rövid életű modellkarrierjét is, mielőtt rákattant a deszkázásra. Néha rákeresek a neten, de az Instagramja nem sokat árul el. Megkérdezném, van-e valakije – netán gyereke –, de rossz ötletnek tűnik. Szeretném azt hinni, hogy boldog.

– Szóval tényleg nem te hívtál ide? – kérdezi.

– Nem – felelem. – Ahogy mondtam.

Curtis felém néz a szoba túlsó végéből, a tekintetében némi… szorongással? Talán ő is azon agyal, hol lehet a személyzet.

– Te még deszkázol? – Brent is igyekszik biztonságosabb mederbe terelni a társalgást.

– Nem, mióta utoljára itt jártunk – árulom el neki.

– Ez komoly? Egyszer se csúsztál?

– Lefoglal a meló.

Látom meglepettségét. Akkoriban másra se tudtam gondolni, csak a deszkázásra, és úgy képzeltem, hogy nyugdíjas koromban is ezt fogom csinálni.

Az az igazság, hogy ma már megrémít. Megrémít, amit velem tesz, és amit általa másokkal teszek. Amint felkötöm a deszkát, nem számít semmi más.

Brent nem tudja, mit tettem. Nem tud semmit. Egyikük sem.

Igyekszem, hogy ez így is maradjon.

3

Heather összecsapja tenyerét, figyelmet kér.

– Ideje megtörni azt a jeget.

– Mindjárt éhen halok! – panaszkodik Brent.

– Én is! – csatlakozom hozzá. – A konyhában láttam meleg ételt.

Heather duzzog.

– Jó móka lesz! Majd eszünk utána!

Mindig ennyire bosszantó volt, vagy csak a házasság tette basáskodóvá? Kiissza maradék borát. Talán máris becsípett.

Brent morgolódik, de Heather csak azért is kiosztja a kártyákat, a tollakat és a borítékokat. Újabb pillantást vetek Curtis felé, aki elsiet mellettem, és távozik a teremből.

– Mit kellene írnunk? – tudakolja Brent.

– Valami szaftosat, amit senki sem tud – válaszolja Heather.

Kiszárad a torkom. Ledöntöm a sört, de ezt a fajta szárazságot nem oldja semmilyen alkohol. Tudom, mert mindet próbáltam, miután tíz éve elhagytam ezt a helyet.

Tollam végét rágcsálom, próbálok kitalálni valami a mókás adalékot. Azután meghallom a folyosón Curtis hangját. Telefonon beszél. Jellemző – leteteti velünk a mobilunkat, azután használja a magáét. A barátnőjével társalog? Érzi, ahogy figyelem, és becsukja az ajtót.

A kártyámra meredtek, de túlságosan fázom és túlságosan éhes vagyok a gondolkodáshoz. A végén csak annyit írok: Van egy cicám, akit Büdöskének hívok.

Brent is eltűnt. Becsúsztatom titkom a borítékba, amit azután bepasszírozok a fadoboz résébe. Vajon honnét szerezte Curtis? Leszámítva, hogy fehér, egyáltalán nem illik a szoba többi részéhez. A pozdorja oldalainál enged a ragasztás. A foltos festés alapján is egy ráérő nyugdíjas tákolhatta össze.

Vécére kell mennem. A női mosdó ajtaja az első a folyosón. Amilyen hideg víz folyik a csapból, csoda, hogy nem fagynak le a csövek.

Mire visszatérek a különterembe, Brent elővarázsol egy nagy zacskó chipset. Veszek egy marékkal.

Biccentek Brent deszkás dzsekije felé.

– Még kapsz cuccokat a Burtontől, vagy neked is fizetned kell értük?

Chips ropog a fogai alatt.

– Adnak kedvezményt.

– Jó egyeseknek. Nekem vadiúj felszerelést kellett vennem erre az útra.

Lenyalom ujjaimról a sót. Tíz éve minden cuccom odaadtam a francia kölyöknek, aki az utca túloldalán lakott. Jobb hasznát vette, mint én.

Curtis időközben visszatért a folyosóról, és most háttal áll az ablaknál. Mit nézhet így? Nincs itt semmi látnivaló.

Dale bukkan fel egy újabb körrel. Brenttel elveszünk tőle egy-egy sört.

– Mehet a játék? – sürget Heather.

– Csak egy pillanat. – Curtis még egyszer kilép a folyosóra.

Heather úgy fest, mint aki menten felrobban. Leplezem somolygásom. Kicsit tetszik, ahogy Curtis húzza.

– Láttatok valakit a személyzetből? – kérdem közben Dale-től.

– Nem – csóválja a fejét. – Szerintem magunk vagyunk.

– Nagyon úgy fest – ért egyet Brent.

– De ott a meleg étel a konyhában – emlékeztetem őket.

– Ja, láttam. – Dale megvonja a vállát. – Szerintem azt várják, hogy szolgáljuk ki magunkat. Holnap talán felküldenek valakit a lifttel, hogy reggelit készítsen.

– Őrizetlenül hagyják a vendégeket? Kétlem, hogy ilyen felelőtlenek lennének.

– Csak költséghatékonyak – mutat rá Dale.

Brent bólint.

– Nem mehet jól az ilyen kis helyeknek, mikor ott vannak a Trois Vallées-hez hasonló nagy központok.

– Hát a játék? – kérdezem. – Azt is előre leszervezték?

Nem válaszolnak, de ahogy rám néznek, láthatóan még most is azt képzelik, hogy én vagyok a hunyó.

– Lehet enyém a megtiszteltetés? – kérdi Heather, amint Curtis visszatér. Nem vár választ, csak felnyitja a doboz tetejét. Kiemeli a legfelső borítékot, és feltépi.

Mi, többiek közelebb húzzuk a székeket. Mire ez a nagy izgalom? Mit gondol Heather, mit fog találni azokban a borítékokban?

– Hangosan felolvasom mindet, azután együtt kitaláljuk, ki írhatta, rendben?

Izgága is, nem csak spicces. Szerintem készül valamire. Curtis is feszültnek tűnik. Merev háttal ül, vizslató tekintetét semmi sem kerüli el.

Nem érzem az ujjaimat. A combom alá rejtem a kezem, de a szék szaténhuzatja is hideg, ahogy minden ebben a helyiségben.

Heather elolvassa a kártyát, azután arcába szökik a vér.

– Lefeküdtem Brenttel.

Nyugtalan pillantást vet a férjére, mintha attól tartana, hogy beismerésnek veszi, de Dale ugyanúgy engem néz, mint Brent és Curtis.

– Nem én írtam – jegyzi meg Curtis.

Mind elnevetjük magunkat.

Kivéve Heathert.

– Azt mondtuk, mindet felolvassuk, mielőtt találgatni kezdünk.

Próbálja megzabolázni Curtist. Sok sikert hozzá.

– Nem is én voltam – jelentem ki.

A srácok még hangosabban nevetnek. Heather haragos pillantást vet rám.

Dale megadóan felemeli a kezét.

– Rám ne nézzetek!

Újabb nevetés.

Csakis az egyik pasi írhatta poénként. Alighanem Curtis.

Heather máris felnyitja a következő borítékot. Csodálom sietségét. Csak nem történt valami közte és Brent között? Ha így is van, biztosan nem reklámozná. Azon a télen jöttek össze Dale-lel.

Megköszörüli a torkát.

– Lefeküdtem Brenttel. – Túlontúl élénk a hangja.

Még több, még hangosabb nevetés, tőlem, Brenttől és Curtistől. Dale el se mosolyodik.

Curtis Brent vállát csapkodja.

– Nem csoda, hogy nem jutottál ki az olimpiára. Ahhoz valamikor aludnod is kellett volna.

Jól látni, hogy Curtis kezd ellazulni. A jégtörő eléri a kívánt hatást. Oldja a minden szempontból fagyos légkört – akár nevetésre ingerel, akár kínos zavarba hoz. Kaján örömmel nézem Heather feszengését. Ha történt is bármi Brent és közte, arckifejezése alapján ez újdonság Dale számára.

Brent és Heather lopva összenéz. A Brent homlokát felborzoló ráncok ezt üzenik: Miben mesterkedsz? Brent tehát azt hiszi, hogy Heather írta, aki alig láthatóan megrázza a fejét. Mit jelenthet? Ne most? Vagy nem ő írta?

Pörög az agyam. Ha Brent szerint Heather írta az egyik üzenetet, akkor ez azt jelenti, hogy ténylegesen lefeküdt vele?

Nyakam nyújtogatva próbálok rálátni a kézírásra. Nem mintha ismerném – azon a télen nem sokat írogattunk –, de a Heather kezében tartott kártyát szabályos nagybetűkkel írták tele. Akkor használunk ilyet, ha nem akarjuk, hogy felismerjenek. Csak poén, nem is lehet más. Curtis és Brent előre ledumálta, hogy felrázzák kicsit a dolgokat. Curtis és Dale sosem jött ki valami jól. Viszont Brent meglepődése akkor is őszintének tűnik.

Szólhatnék, hogy egyik kártyát se én írtam, de inkább kivárom, mi áll a következőn.

Heather felnyitja a harmadik borítékot. Megnézi a kártyát, és élesen beszívja a levegőt.

– Lefeküdtem Saskiával.

Ezúttal senki nem nevet. Ez már túlmegy minden határon.

Különbözőségeink ellenére el se tudom képzelni, miért írna bárki ilyet. Amennyire tudom, a jelenlévők közül csupán egyvalaki feküdt le Saskiával, és nem hinném, hogy ez köztudomású lenne. Vigyázok, hogy ne sandítsak Brentre – se Curtisre.

Heather a férjét méregeti, láthatóan abban a hitben, hogy ő írhatta. Ha kitartok a feltevés mellett, hogy Curtis és Brent felelős az első kettőért, akkor ennek tényleg Dale-től kell származnia, de mi a csudáért tenne ilyet?

Heather kinyitja a következőt. Nyilván abban a hitben, hogy rosszabb már úgysem lehet.

Nagyon úgy fest, hogy mégis, mert hunyorogva és megütközve néz fel.

– Tudom, hol van Saskia.

Curtis kikapja kezéből a kártyát, és megkövült arccal vizsgálgatja.

– Ez valami beteg vicc?

Senki nem válaszol.

– Ezt tényleg ti írtátok?

Körbenéz a szobán. Mindenki a fejét rázza.

Gyökeret ver bennem a szorongás. Elég egy pillantás az ablakra, a kinti totális és végtelen sötétségre, hogy tudatosuljon bennem, milyen egyedül vagyunk. Csak mi öten. Hosszú-hosszú mérföldekre senki más. Tudnom kell, hogy Curtis hívott-e bennünket ide. Mert ha nem…

Az ajtóhoz sandítok, közben a hosszú és sötét folyosókra gondolok. Van odakint bárki?

Brent töri meg a csendet.

– Halljuk az utolsót!

Heather felnyitja a borítékot, és elsápad. A kártya kihull elernyedő ujjai közül.

Felveszem a padlóról.

– Én öltem meg Saskiát.

4

TÍZ ÉVVEL KORÁBBAN

A lány magasra röppen a félcsőből, platinaszőke haja arca körül lobog. Nagyon ügyes. Utoljára még csinál egy másfeles fordulatot – ötszáznegyven fokot –, mielőtt fékez előttem, és beterít hóval.

Tudom, kicsoda. Saskia Sparks. Tavaly legyőzött a Brit Snowboard Bajnokságon, mögötte szorultam a negyedik helyre.

Idén viszont én győzöm le őt.

Hosszú és az övénél néhány árnyalattal sötétebb hajam éppoly jellegzetes. Ha én felismerem őt, akkor ő is engem, de még ha így is van, nem adja jelét. Csak kioldja sarkát a kötésből, és elsiklik a húzólift felé.

Ledobom hátizsákom, és utána sietek. Hallottam róla ezt-azt. Fagyos Szűznek nevezik.

Síbérletem a zsebemben lapul. A szkenner felé billentem a csípőm, és várom a csipogó hangot, azután átfurakodok a forgókereszten. A felvonó a lehető legegyszerűbb: viharvert műanyag T-rudak lógnak le a megtépázottnak tűnő acélsodronyról. Megragadom a legközelebbit, combjaim közé veszem a keresztrudat, és várom, hogy felhúzzon a hegyoldalon.

Fűrészes szirtekkel tagolt zord terepével, szűkös folyosóival és az átlagos amatőrök számára túlontúl meredek pályáival Le Rocher igazi kultikus hely a profi síelők és hódeszkások körében.

A helynek van még egy nagy vonzereje, mindjárt itt előttem. A Le Rocher halfpipe a gördeszkás félcső hódeszkás megfelelője, egy hegyoldalra felnyúló hosszú, fehér árok. Olimpiai szabvány – százötven méter hosszú, mindkét oldalon hatméteres fallal –, és kinézetre remek állapotban van.

Deszkások csúsznak benne keresztül-kasul, ugrálnak ki a meredek jégfalai közül, csinálnak mindenféle őrültséget. Nehéz megmondani, ki van a sapkák, sisakok és síszemüvegek alatt, de nyilván a nagy nevek is itt készülnek a holnapi Le Rocher Openre.

Bár korábban jöttem volna. Az idény két hete, december ötödikén kezdődött, de akkor még dolgoztam. Gondoskodnom kellett róla, hogy egész télen kitartson a félretett pénzem, mert csak így koncentrálhatok az edzésre. Sosem leszek a legjobb három között, ha minden éjjel a bárban rostokolok. Mindegy is. A lényeg, hogy ideje utolérnem magam.

Saskia máris újra fent van. Az idényre jött, vagy csak a nyílt versenyre? Lesiklik, és csinál egy újabb ötszáznegyvenes forgást. Nagyon odateszi a landolást.

Amikor először láttam félcsövet, megrémítettek a közel függőleges falak. Mindez csak illúzió. A fal a barátod. Ha jól érkezel, olyan sima, hogy meg se érzed. Viszont a jég keményebb a betonnál, szóval, ha elszúrod, bajban vagy.

Bizserget a félelem, ahogy rögzítem bakancsom a kötésben. Bőrkesztyűm mélyén nyirkos a tenyerem. A szokottnál is idegesebbé tesz új hódeszkám – a Magic Pipemaster 157-es életem első szponzorjától.

Általában nem veszem túl komolyan az első lesiklást, csak rá akarok érezni a csőre, de le kell győznöm Saskiát, ezért az utolsó etapban megpróbálkozom egy ötnegyvenessel. Addig siklok lefelé, amíg kellően fel nem gyorsulok, azután belevágok. Le a falon, át a csövön, majd fel a szemközti falra, és ki a levegőbe.

Elülső kezem megtalálja deszkám hátsó élét, és szorosan megmarkolja. Backside Air. A jég fölé röppenek, tiszta és üres az elmém, nem látok és nem hallok semmit. Csak az érzés van. A súlytalanság áldott pillanatai az ív csúcsán, túl a gravitáció vonzásán. Ezért viszek fél éven át három állást, ezért hajszolom magam agyon a konditeremben.

Amint visszatérek a földre, buzog bennem a tettvágy, még többet akarok. Faltól falig lengek, mint az inga. Utoljára teljes lendülettel megpördülök, és megcsinálom az ötnegyvenet – éppen csak. Reszkető ujjakkal oldozom ki a kötést. Imádom ezt a deszkát. Sosem válok meg tőle. Kiteszem majd a falra, hogy az unokáimnak is mutogathassam.

Saskia gyalogosan indul felfelé, akkora sor áll a liftnél. Utánabaktatok. Elvakít a szikrázó hó. Az alpesi tél nem is különbözhetne élesebben a nagyvárosi szürkeségtől. Szemem még most is próbálja megszokni.

A következő lesiklásnál két nagy ötnegyvenest is csinál a végén. Félelem markol a gyomromba. Mindig úgy képzeltem, amint találok szponzorokat, hátradőlhetek, és jól érezhetem magam. Ehhez képest most tízszer akkora rajtam a nyomás, hogy megfeleljek a rólam kialakult képnek. Nem okozhatok csalódást a támogatóimnak.

Elképzelem magamban a fordulatokat, míg bekötöm magam. Nagyot kell mennem elsőre, hogy legyen elég időm megcsinálni a másodikat. Hadd szóljon.

Basszus. Eltaknyolok a többiek előtt, akik békésen ebédelnek a cső végénél. Havat prüszkölve törölgetem a szemüvegem, és sietek vissza. Lüktet a térdem, és tudni se akarom, Saskia látott-e.

Meg kell csinálnom. A dobogós helyezés különbözteti meg a félprofit a profitól, aki egész évben edzhet. Saskiával ellentétben én nem jövök tehetős családból, viszont jobban akarom ezt, mint valaha bármit.

Újra megpróbálom. Újabb zakó a vége. Jobb kezemmel csillapítom a becsapódás erejét, a fájdalom bevillan a karomba. Ahogy feltápászkodok, látom Saskia önelégült mosolyát. Még négy próbálkozás kell, mire valahogy megcsinálom. És átkozott legyek, ha Saskia nem húz közben egy héthúszast. Két teljes fordulat a jég felett.

A nap harsányan süt a csőbe. Valahányszor kiszenvedek valamit, Saskia emeli a tétet. Elmegyek, ameddig csak merek. Ha eltöröm valamim a holnapi Le Rocher Open előtt, cseszhetem.

Délutánra újra kiürül a vizespalackom. Egyszer már elkutyagoltam a közbülső állomásig feltölteni. A félcső végében hagyom a cuccom, mint a legutóbbi alkalommal, a többi színes deszka között. Átkocogok a fennsíkon.

Úton visszafelé elhaladok egy síelő család mellett – mama, papa, kisgyerek. Bosszús vita folyik a sziklagerincnél, és mikor lenézek, azt is látom, miért. Apró kék kesztyű fekszik odalent a havon.

Tekintetem visszatér a családhoz. Az apa mellkasához szíjazva hordoz egy kisbabát, bebugyolálva a hideg ellen. Csak parányi rózsaszín arca látszik ki. Meg a csupasz kis keze. Nyilván aközben veszítette el a kesztyűjét, hogy a rozoga ülőlift felhozta őket. Le Rocher nem éppen családbarát hely – ők a legelső család, akikkel itt találkozom. Biztos helybéliek.

Elnézek a gerinc két vége felé. Rengetegszer ugrottam magasabbra. Ami nincs hat méter, az nem is sziklafal, legalábbis a Whitelines magazin szerint. Viszont elviszi az edzésidőt. Vállam felett a félcső felé sandítok, ahol Saskia egyre növeli az előnyét. Azután visszanézek a kisbabára és szegény kis kezére. Mielőtt meggondolnám magam, sportmelltartómba tűzöm a vizespalackot, és a peremhez szaladok. A nő keze a szájához reppen, ahogy elrugaszkodok.

A levegőben ér a felismerés. Eddig csak deszkával ugrattam le. Ez most fájni fog…

Átszelem a levegőt, egyenest a porhó és a lenti sziklák felé. Amint leérkezik a bakancsom, behúzott vállal meghemperedek, mielőtt hógolyóvá válva megállapodok. Felhúzom a szemüvegem, és látom, ahogy a család döbbenten mered rám odafentről. Szóval, hol az a kesztyű?

Fájdalom nyilall a térdembe, ahogy felkászálódok. Régi sérülés, néha előjön, és a versenyzés nem javít rajta. Amikor feltartom a kesztyűt, a szülők megtapsolnak. Amekkora erővel csak tudom, felhajítom nekik. A férfi elkapja, és odakiáltja, milyen hálásak, azután a család eltűnik a szemem elől. Már csak azt kell kitalálnom, hogyan jussak vissza.

Hosszú kerülőutat teszek a mély hóban, mielőtt zihálva és az izzadságtól csatakosan, de visszatérek a csőbe. Mindezt egy átkozott babakesztyűért.

Molinófelsőm a hónaljamhoz tapad, és máris feléltem új vízkészletem felét, de legalább a hódeszkám ott van, ahol hagytam. Saskia a közelben ücsörög, az arcát napoztatja. Még most sem vesz tudomást rólam, de amint felveszem a deszkám, ő is megragadja a magáét, és előresiet a húzólifthez. A nyomába eredek, összpontosítani próbálok.

Miközben felfelé tartunk, mentazöld dzsekit viselő alak pördül ki a csőből. Basszus – egy lány! Általában felismerni a lányokat abból, ahogy csúsznak – kisebb erővel, nagyobb óvatossággal –, de ő fiúként mozog, belead mindent. Hogyan versenyezhetnék vele? Remélem, nem brit.

Összeszedem magam. Egyelőre elég Saskia miatt aggódni. Beveti magát, míg én meghúzom a kötést. A francba. Az imént csinált egy héthúszast hátrafelé. Nem hinném, hogy én képes lennék rá.

Gyerünk! A szponzorjaid lelépnek, ha megtudják, milyen nyápic vagy!

Nagy levegőt veszek, és belevágok, de vánszorog, és ormótlan a deszkám, nem találom a húzást. A legtöbb, amit ki tudok préselni magamból, egyetlen teljes fordulat. Egy szánalmas háromhatvanas.

Teljesen kicsúszik kezemből az irányítás, ahogy elkapom a deszka elülső élét, és bevágódok valami szerencsétlen fickó ölébe, és ledöntöm a lábáról.

Briliáns. Épp most gyalultam le Curtis Sparkst, a háromszoros brit halfpipe bajnokot és Saskia bátyját.

– Szörnyen sajnálom.

Felsegít.

– Semmi gond. Jól vagy?

– Ja, hát te? Csúnyán beléd mentem.

Ez láthatóan mulattatja.

– Majd csak túlélem.

Évek óta rendesen bele vagyok zúgva a srácba, aki nem csak jóképű és szupertehetséges. Amikor tavaly megkérdezték, miért nem kvalifikált a téli olimpiára, belenézett a riporter szemébe, és így felelt: „Mert nem vagyok elég jó.” Nem említette, hogy nem sokkal a kvalifikáció előtt komoly műtéten esett át. Nem keresett kifogást. Keményebben bánt magával, mint a legádázabb kritikusai. Imádtam érte.

Felemeltem a szemüvegem, hogy lássam, mi van a deszkámmal.

– Hé, tavaly láttalak a brit bajnokságon.

– Ja, én is – felelem.

Kipirulok attól, ahogy rám néz, miközben a deszkámat vizsgálgatom.

– Megint lelazult a kötés. Van csavarhúzód?

– Lássuk csak. – Lekuporodik a deszkám mellé, és nagy kezével megmarkolja a kötést.

Sötétebb a haja, mint a húgáé, és egészen rövid. A bőre aranybarna, bár a szeme körül kicsit sápadtabb a szemüvegtől.

– Hé, Sass! – kiáltja el magát.

A lány megjelenik, minket figyel.

– Mit csináltál a csavarhúzómmal? – kiáltja neki Curtis.

Saskia odajön egy nagy, lila nyelű csavarhúzóval.

Elveszem.

– Köszi.

Felvonja a sisakjára neonrózsaszín szemüvegét, de nem szól semmit. Hihetetlen a szeme. Fotókon láttam már, de az életben kékebb – még inkább, mint a bátyjáé.

Meghúzom a kötést, amihez latba vetem minden erőmet, mert nem akarom, hogy újra lelazuljon. Korábban is kölcsön kellett kérnem csavarhúzót.

– Akarod, hogy meghúzzam? – kérdi Curtis.

– Úgy nézek ki, mint akinek gondja van a karjával? – Kibukik belőlem, mielőtt meggondolhatnám magam. Tudom, nagy gorombaság, de mit keresek itt, ha még a saját kötésem se tudom meghúzni?

Magába fojtja mosolyát, ahogy tetőtől talpig végigmér.

– Nem, nincs itt semmi gond.

Lángol az arcom. Visszaadom a csavarhúzót. És kiszúrok egy szakadást a lábszárán.

– Úristen, elszakítottam a nadrágod.

Még szélesebben mosolyog.

– Ne is törődj vele. Nem én fizetem. Bármikor rám eshetsz.

Most flörtölni akar, vagy mi? Pont a húga előtt?

– Fura – jegyzem meg. – Ma már másodszor lazul le.

Nem tudom abbahagyni a csacsogást.

Elhalványul a mosolya.

– Igazán? – A húgához fordul.

Miért néz rá így?

Saskia elsimítja vállára hulló haját.

– Biztos a meleg miatt. Kitágulnak tőle a lyukak, vagy mi.

– Rendesen megizzasztottad a húgomat – jegyzi meg Curtis, aki továbbra is őrá néz. – Olyanokat csinált, amiket nem is feltételeztem róla.

Saskia arca elsötétedik. Talán nem is annyival különb, mint gondoltam.

Felém löki a kezét.

– Szia! Saskia vagyok.

– Milla.

Elvigyorodik.

– Tudom. Velünk tartasz ma este? A Glow bárban lesz a verseny előtti buli.

Habozom.

– Verseny előtt nem nagyon szoktam bulizni.

Saskia oldalra billenti a fejét.

– Miért? Csak nem parázol?

Magamba fojtok egy káromkodást.

– Nem. Ott leszek.

5

NAPJAINKBAN

A fagyos különteremben kézről kézre járnak a „titkok”. Mindet ugyanazokkal a szabályos nagybetűkkel írták.

– Mi ez az egész? – Curtis hangja vészesen elhalkul.

Csupa értetlen arc. Dale ökölbe szorítja és ellazítja az ujjait, míg Brent a sörösüveg nyakát szorongatja. Heather tekintete ide-oda rebben.

Bárki áll a játék mögött, nem hinném, hogy Curtis lenne. Ilyen fortyogó haragot senki sem színlelhet, és ő aztán végképp nem írt volna ilyesmit a húgáról.

Megragadja és hevesen megrázza a dobozt. Legszívesebben talán velünk is ezt tenné. Kirázná belőlünk a választ.

Valami megcsörren a dobozban. Curtis mélyen benyúl az alján lévő nyíláson. Kopogtat.

– Duplafenekű. – Átfordítja, és bekémlel a résen. – A mi borítékjaink még benne vannak.

Döbbent csend. Mind ott tülekedünk, hogy lássuk.

Elveszem Curtistől a dobozt, amit egy falap két külön rekeszre oszt. Láthatóvá válik felső része a borítékokkal és kiürült alsó fele. A doboz nem hagyta el a helyiséget. Valamelyikünk észrevétlenül becsempészte a kamukártyákat, vagy már itt vártak minket?

– Hadd nézzem! – szólal meg Brent.

Átadom neki a dobozt. Amikor rátapos, darabjaira hullik szét.

– Ennek meg mi értelme volt? – mormolja Curtis.

Igaza van. Lefogadom, hogy az általunk megosztott titkok közelébe se érnek azoknak, amiket Heather olvasott fel.

Heather felkap egy borítékot a földről, és széthajtogatja.

– Elájulok, ha vért látok.

Senki nem figyel rá.

Curtisnek lángol a tekintete.

– Valaki előre eltervezte ezt. Ki volt?

Hosszan és keményen végigmér minket. Mind összerezzenünk.

Nem szívesen engedem el a feltevést, hogy ő hívott meg ide. Részben büszkeségből, mert hízelgett a tudat. Gondoltam, jelent valamit. Reméltem, jelent valamit. Viszont, ha nem Curtis szervezte meg ezt a találkozót, akkor ki?

Brent felpattan.

– A francba ezzel! Rám fér egy rendes ital. – Az ajtó becsapódik mögötte.

Heathernek kis rózsaszín foltok élednek az arcán. Később kettesben váltok vele néhány szót, és kikérdezem Brentről, mert tudnom kell. Ha lefeküdt vele, azelőtt vagy azután történt, hogy összejött Dale-lel? Azelőtt vagy azután, hogy Brent lefeküdt velem?

Dale az ablakhoz tereli, ahol bizalmasan értekezik vele. Brentről kérdezi? Nyilván.

Nem hinném, hogy Heather szervezte volna. Az első három titok mintha csak azért lett volna, hogy őt kínos helyzetbe hozza. Vagy csak ezt akarja elhitetni velem? Korábban is hazugságot szimatoltam, amikor a meghívóról beszélt.

Belekortyolok a sörömbe, miközben valami erősebbre vágyom – és ijedten összerezzenek. Curtis terem mögöttem. Ha akar, igazi vadmacskaként tud mozogni.

– Van bármi közöd ehhez, Milla?

– Nincs! – vágom rá. – Természetesen nincs.

Nem úgy tűnik, mintha hinne nekem.

– Mi van a te meghívóddal? – kérdezem. – Mikor kaptad?

– Úgy két hete.

– Én is.

Elég szűkös határidővel, mégis eldobtam a kezemből mindent. Mert azt hittem, tőled jött. Talán nem beszéltünk az elmúlt tíz évben, de akkor se passzolhattam egy ilyen lehetőséget.

– A mobilodra kaptad, vagy e-mailben?

– E-mailben.

– Milyen címről küldték? – Korábban meg kellett volna néznem, mikor ő és Brent bemutatta a meghívóját.

Curtis a szobán át vet egy pillantást Dale és Heather felé.

– M Anderson, vagy valami ilyesmi. Gmailes cím.

– Nekem nincs Gmail-fiókom. Az én meghívóm C Sparkstól jött. Szintén a Gmailről.

Hosszú időn át csiszolgattam a válaszomon. Megemlítsem Saskiát? Nyilvánítsak részvétet? Eljátszottam a gondolattal, hogy felhívom. Az e-mailben nem szerepelt telefonszám, de a neten többet is találtam. Végül gyáván megfutamodtam. Személyesen mindig könnyebb lefolytatni egy kínos beszélgetést.

Jó ötlet!, írtam. Ott leszek. Örülök, hogy újra hallok felőled. Mi szépet csináltál eddig?

Nyomban megkaptam a választ. Örülök, hogy el tudsz jönni. Nemsokára találkozunk.

Csalódottság töltött el, de betudtam annak, hogy biztosan elfoglalt. És pasi. Melyikük ír többet annál, mint ami feltétlenül szükséges?

Kiiszom a söröm. Brenttel ellentétben Curtisnek jót tett a kor. Simára borotvált az arca, tisztán látni állán a kis gödröcskét, és valahol a tengerentúlon járhatott, mert egészen jó színe van. Sötétszőke haja valamivel hosszabb, de ez is jól áll neki. Tengerészkék Sparks márkájú dzsekit visel, az ujjain fehér csíkozással. A közösségi média tanúsága szerint egész családja ezt a márkát hordja.

Mármint a maradék családja.

– Tartottad a kapcsolatot a többiekkel? – kérdezi Curtis.

– Nem – felelem.

– Brenttel se?

Merő kíváncsiságból faggat, vagy többről van szó?

– Nem.

Sok mindent én is szívesen megkérdeznék. Mennyi időt tölt a havon? Hol lakik? Együtt él valakivel? Az arcát fürkészem, keresem a régi melegség nyomait, vagy legalább valami jelet, ami arra utal, hogy nem gyűlöl.

Csakhogy ez a Curtis tárgyilagos és praktikus.

– Hát a többiekkel arról a télről?

– Nem.

Csak beugrottam a kocsimba, és elhajtottam, magam mögött hagytam a vihart. Mindenkit töröltem a Facebookról. A telefonomból. Az életemből. Nem vagyok rá büszke, de tiszta lappal akartam újrakezdeni.

– Persze bárki megtalálhat a neten. Személyi tréner vagyok, bloggal, weboldallal és a többivel.

Ha rám is keresett, nem adja jelét.

– Oké.

– Felteszem, nálad ugyanaz van.

– Ja.

Nyilván ugyanolyan tehetséges az üzletben, mint a deszkázásban, mert az általa hét-nyolc éve alapított Sparks Snowboarding sportruhagyártó valósággal szárnyal. Nagyon tetszik, ahogy a sikert kezeli. Minden nyáron hódeszkás táborokat szervez Svájcban, a feltörekvő sztárok mellett hátrányos helyzetű kölyköket edz, és küzd a klímaváltozás ellen, hogy a jövő nemzedékei is élvezhessék a gleccserek áldásait.

A szoba túlsó végében Dale felemeli a hangját, azután újra lehalkítja, mikor felé kapjuk a tekintetünket. Heather a fejét rázza, egész testével védekezik. Nem tetszik, amit látok. Ha Dale egy ujját is ráemeli, megnézheti magát.

Brent visszatér egy üveg Jack Danielsszel és egy rakat pohárral.

Elveszem az egyiket.

– Jó ötlet. Ez talán felmelegít.

Brent tölt egy becsületes adagot. Az ő keze is reszket a hidegtől. Iszom egy kortyot, és megborzongok. Atyám, ez bemar.

Dale és Heather tovább vitázik. Dale hangja fojtottan fenyegető, Heatheré panaszos.

– Kérsz egyet, Curtis? – kérdezi Brent.

– Nem, kösz. Te mivel foglalkozol manapság?

Brent tölt magának, és egy hajtásra kiissza.

– Kőműves vagyok.

Nem tudom, mire számítottam, de erre biztosan nem.

– Családi biznisz. – Brent is látja, milyen képet vágunk.

Most, hogy mondja, már látom a jeleket: kiszélesedett vállát, érdes kezét. Kissé görnyedt hátát.

Eszembe jutnak az olimpiáról szőtt álmai, és belesajdul a szívem.

A hírnév csupán kósza ábránd a legtöbb sportoló számára, de különösen az olyan veszélyes sportágakban, mint a miénk. Ha jól csinálod, felállhatsz a dobogóra, és hősként ünnepelnek, azután egyetlen bukással lerombolhatsz mindent. Túl gyorsan vagy túl lassan fordulsz ki a csőből, megvezet az előző deszkás nyoma. Egy pillanatra kihagy az agyad, vagy egyszerűen csak peched van. Akkora kockázatot vállalunk, hogy ha belegondolnánk, neki se mennénk a félcsőnek. Ehhez tényleg megszállottnak kell lenni.

A bukás belénk van kódolva, de Brenté valahogy nagyobbnak tűnik a többinél. Ő volt a Burton szuperhőse, a Smash energiaital arca. Éveken át követtem a rangsort, reménykedtem abban, hogy felbukkan a neve, de ugyanúgy nyomtalanul felszívódott, mint én. Azt gondoltam, egy súlyos sérülés vetett véget a karrierjének, de most elgondolkodom. Inkább hozzám lehet köze, hogy felhagyott a versenyzéssel? Ha így lenne, nem hiszem, hogy képes lennék elviselni.

Curtis tér magához elsőként.

– Na és milyen?

– Csak egy meló – feleli Brent védekező hangon.

– Van weboldalad? – kérdezek rá.

– Naná.

Összenézünk Curtisszel. Akkor bárki megtalálhatta Brent e-mail-címét is.

Heather leszegett fejjel kiront a szobából. Utána kéne mennem?

Nem. Elég feszültnek tűnt, és most nem bírnék el egy komplett mosdóhisztivel. Sosem tudok mit mondani. Ha én feszülök be, inkább magamban tartom. Ezt Saskia javára kell írnom. Ő sosem csinált nagyjelenetet a társaságomban.

Odette-et egyszer láttam sírni, de ha olyan hírt kapok, én is sírtam volna.

És abba se hagyom.

Soha többé nem fog járni.

Kiiszom a whisky maradékát. Inkább nem is gondolok erre. Majd beszélek Heatherrel, ha kicsit lehiggadt.

Dale üveggel a kezében áll az ablaknál. Vet egy pillantást Brentre, azután hátat fordít. Mit mondhatott neki Heather?

– Ti hogyan utaztatok ide? – érdeklődik Curtis.

– Ma reggel jött a gépem – feleli Brent.

– Grenoble-ba?

– Lyonba.

– Akkor azért nem láttalak – bólint Curtis. – Én Grenoble-ba repültem.

Korábban láttam a légitársaság címkéjét a csomagjain.

– Én autóztam – szúrom közbe.

Curtisnek felszökik a szemöldöke.

– Egész idáig?

– A régi idők kedvéért. Legalább volt időm gondolkodni. – Egyebek közt rólad.

Heather ront be az ajtón.

– Srácok! – Zihálva kap levegő után. – Eltűntek a telóink!

6

TÍZ ÉVVEL KORÁBBAN

Saskia átkarol, mintha máris a legjobb barátnők lennénk. Egzotikus parfümtől illatozik, bár nem visel sminket, leszámítva a lila szemkihúzót, amitől még kékebbnek tűnik a szeme.

A Glow bár egyik bokszában ülünk, mi hatan, csak csajok. Nem tudtam, mit vegyek fel. Saskia kiöltözős típusnak tűnt, de francot se érdekel, amíg mínusz tíz van odakint. Feszes farmert húztam kék pulcsival, és felkészültem rá, hogy kinéznek, de a lányok az asztalnál – többnyire mind franciák – ugyanúgy farmert és pulcsit viselnek. Még a hódeszkás dzsekijüket se vetik le. Nekem való társaság.

Pezseg a hely. Nem mozgok otthonosan ezen a terepen. Edzeni jöttem, nem bulizni. Mindig is furának találtam, hogy a síparadicsomok egyes vendégei több időt töltenek a kocsmákban, mint a pályákon. Igaz, a Glow az egyetlen bár a faluban.

A színpadon egy banda zajos punk-rockot játszik.

Saskia alig győzi túlkiabálni.

– Az idényre jöttél, Milla, vagy csak a versenyre?

– Az idényre – felelem. – Te?

– Szintúgy.

Az idegességtől összerándul a gyomrom. Egész télen a legnagyobb riválisom mellett fogok felkészülni. Követhetem a fejlődését, csakhogy ez kétirányú utca. Felmérem keskeny vállát és csípőjét. Néhány centivel alacsonyabb nálam, de a csőben nem előny a magasság – az alacsonyabb súlypont még segíti is az egyensúlyt. A testi erőt nézve viszont nekem áll a zászló. Megnézném, mennyit izzasztja magát az edzőteremben. A korábban látottak alapján hihetetlenül erős lehet az alsóteste.

– Vannak szponzorjaid? – kérdezi.

– Ja.

Kíváncsian vár.

– Magic hódeszka. Bonfire sportruházat. Electric síszemüveg.

Meg egy müzliszeletgyártó, de azt nem reklámozom, nehogy kinevessen. A kis Fiat Unóm pukkadásig tele van a termékeivel, amiktől máris a rosszullét kerülget, de legalább nem fogok éhen halni. Támogatóim csak termékekkel látnak el. Mindenféléket küldenek, de a felkészülést nekem kell finanszíroznom. Ezt sem kötöm Saskia orrára.

– Két éve egy másik sportszergyártó szponzorált, de lapátra tettek, amikor eltört a térdem.

– Velem is megtörtént – szúrja közbe az egyik lány.

Korábban mindenki franciául beszélt, de mióta csatlakoztam, átváltottak angolra.

– Biztosítanunk kéne a lábunkat – veti fel egy másik lány. – Mint a focistáknak.

– Tudod, hogy Mariah Carey egymilliárdos biztosítást kötött a virgácsára? – vigyorog Saskia.

– Jennifer Lopez meg a fenekére – teszi hozzá valaki.

– Pedig azok mikor zakóznak ekkorákat? – teszem fel a színpadias kérdést. – Bárcsak biztosíthatnám az én fenekem.

A különféle testrészekről csevegünk, amikre szívesen biztosítást kötnénk.

A pincérnő kihoz egy újabb tálcányi felest. Az egyiket Saskiának adja, aki a kezembe nyomja. Nem akartam inni, de nehéz ellenállni. Ezek a lányok mind indulnak a Le Rocher Openen, és mind isznak. Saskia fizet. Kivárom, amíg mindenkinek jut feles, azután ledöntöm az enyémet. Kurjongatunk, amivel magunkra vonjuk a szomszéd asztalnál ülő lányok nemtetszését. Németek vagy talán svájciak lehetnek, és nyilván ők is indulnak holnap, mert egyikük sem iszik.

Két srác lép az asztalunkhoz, az egyik sötét bőrű, a másik szőke rasztahajú. Valahonnét mindkettő ismerős.

– Ki ez? – néz rám a sötét bőrű.

Londoni akcentussal beszél.

– Kopjatok le! – mordul rá Saskia.

A srácok eloldalognak a bárpult felé. Várjunk csak… ez Brent Bakshi és Dale Hahn! Saskia meg elhajtotta őket a francba!

Curtis is velük tart. Felém villant egy mosolyt, és biccent a húgának. Összeráncolja a homlokát, mikor meglátja a felespoharakat, azután elindul egy asztal felé. Csupa olyan arc veszi körül, akiket a hódeszkás DVD-k borítójáról ismerek. Curtis és Saskia elemében van. Szüleik a snowboard nagy úttörői, Pam Burnage és Ant Sparks, így láthatóan mindenkit ismernek.

Odette Gaulin, az X Games bronzérmese ül mellettem. A mentazöld dzsekis lány. Rövid barna haja kikunkorodik a Rossignol sapka alól. Próbálok nem elalélni a közelségétől, de igazából teljesen rendben van. Mint kiderül, ő is egész idényre jött; a többiek csak a holnapi versenyre.

Közelebb hajolok hozzá.

– Nem taszítod a srácokat? Mármint, amilyen jó vagy, biztosan.

Odette megrázza a mutatóujját.

Bárcsak elhallgatna már a banda. A saját hangom se hallom.

– Én tavaly összejöttem egy svájci deszkással, de lapátra tett, mert lenyomtam szkanderben.

A lányok gyöngyöző hangon kacagnak.

– Az összes haverja előtt – teszem hozzá.

Lepacsizunk Odette-tel. A vodka beszél belőlem. Sosem szoktam megnyílik mások előtt, főként akkor, ha csak nemrég ismerkedtünk meg, de jólesik lazulni egy kicsit. Most derül ki számomra, hogy még mindig fájó szívvel gondolok vissza Stefanra, a boardercross profira, aki sosem lassított a kedvemért, mégis imádtam vele csúszni, mert legalább ugrathattam minden sáncnál, hogy szem előtt tartsam.