ALINA VEY

A gyenge pontunk

Moretti & De Luca

© Alina Vey, 2026

Szerző: Alina Vey

Kiadó: Vey Romance

Műfaj: Kortárs romantikus maffia-thriller

Romantika típusa: Dark Romance / Maffia Romance

Kiadás éve: 2026

ISBN 978-615-83030-4-0

Minden jog fenntartva.

Ez a könyv magánkiadásban jelent meg.

A mű egészének vagy bármely részének másolása, sokszorosítása, elektronikus tárolása vagy bármilyen formában történő felhasználása a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos.

Tartalom

1. Az alku

2. Az első találkozás

3. A szerető

4. Ami nem történhet meg

5. Amit nem lehet visszavonni

6. A teszt

7. Nyílt játék

8. Túl közel

9. Vörös jel

10. Menekülés

11. A biztonság

12. Reflex

13. Utórezgés

14. Nem úgy működik, ahogy kellene

15. Egy perc

16. Menekülés

17. Hajolj le

18. Kontroll

19. A ház

20. Nem most

21. Kabát

22. Az éjszaka súlya

23. Határvonal

24. Választás nélkül

25. Túl közel a valósághoz

26. A csend előtti repedés

27. A támadás

28. Védelem

29. Ami utána marad

30. Közelebb

31. Első valódi közeledés

32. Nem menekülsz tovább

33. Valami megváltozott

34. Az információ ára

35. A hiba

36. Az alku ára

37. Sötétség

38. Őrület határán

39. Szövetség vérrel

40. A sötétben

41. Törés

42. Nem alkuszom

43. A megtalálás

44. Vér és döntés

45. Utórezgés

46. Ami utána marad

47. Maradj

48. Valami, ami a tiéd

49. A múlt árnyéka

50. Saját tér

51. Ami marad

52. Az élet megy tovább

🖤 EPILÓGUS

1. Az alku

A levegő nehéz volt a szobában, mintha már eldőlt volna minden, mielőtt kimondták volna.

A tárgyaló hosszú volt és túlságosan rendezett. A sötét faasztal szinte az egész helyiséget elfoglalta, körülötte magas támlájú székek sorakoztak. A falakon régi festmények függtek, komoly arcokkal, amelyek mintha évszázadok óta ugyanazt a szobát figyelték volna. A magas ablakokon alig szűrődött be fény, a nehéz függönyök szinte teljesen eltakarták a külvilágot.

Nem volt semmi személyes.

Se fényképek. Se könyvek. Se olyan tárgy, amelyről el lehetett volna mondani, hogy valaki valóban él itt.

Csak a rend.

Hideg, pontos és kiszámítható.

Elena nem ült le.

A fal mellett állt, félig árnyékban, ahogy mindig. A bő pulóver ujját a tenyerébe húzta, a sapka mélyen a szemébe csúszott. A haja szorosan összefogva, egyetlen tincs sem szabadulhatott ki. Az arcán a halvány, szándékosan ügyetlen smink tompította a vonásait.

Nem akart emlékezetes lenni.

Az apja beszélt.

— A Volkovok már nem tárgyalnak — mondta Vittorio Moretti, hangja száraz volt, mint a papír. — Terjeszkednek.

A másik oldalon ülő férfi nem válaszolt azonnal. Csak nézte. Hosszabban, mint udvarias lett volna.

Salvatore De Luca.

Nyugodt volt. Túl nyugodt.

— Akkor nem tárgyalunk — felelte végül. — Megelőzzük őket.

Csend.

A döntések mindig így születnek, gondolta Elena. Nem hangosan. Nem drámaian. Csak… véglegesen.

— Egyedül egyikünk sem elég — folytatta az apja. — Együtt viszont…

— Szövetség — vágott közbe Salvatore. — Ami nem törik meg az első vérnél.

Elena már tudta.

Még mielőtt kimondták volna.

A tekintete egy pillanatra az asztalra siklott. A férfi ujjai lassan doboltak a fán. Türelmesen. Biztosan.

Ez nem kérdés lesz.

Ez ítélet.

— A fiad — mondta az apja. — Az én lányom.

A szavak puhán estek a szobába.

De Elena úgy érezte, mintha valami megfeszülne a bordái között.

Nem lepődött meg.

Nem mutatta.

Csak figyelt.

Salvatore tekintete ekkor rá siklott.

Nem a sapkára. Nem a ruhára.

Hanem át rajta.

És ez volt az első hiba.

Mert Elena észrevette.

— Hány éves? — kérdezte a férfi.

— Tizenkilenc.

Rövid szünet.

— A fiam nem válogatós — mondta végül Salvatore.

Elena nem nézett rá.

Nem kellett.

Hallotta a hangjában azt a közönyt, amelyet az apja valószínűleg megnyugtatónak talált.

Ez már közelebb volt az igazsághoz.

Elena lassan kifújta a levegőt.

Nem számítok neki.

Jó.

Ez biztonságos.

— Egy hét — zárta le Vittorio. — Esküvő.

— Rendben.

Ennyi volt.

Elena még egy pillanatig mozdulatlan maradt.

Egy hét.

Ennyi idő maradt abból az életből, amelyről soha senki nem kérdezte meg, hogy akarja-e.

Nem kérdezték meg.

Nem kellett.

Elena lehajtotta a fejét, de a szeme éles maradt a sapka árnyéka alatt.

Ha nem látnak… nem bánthatnak.

2. Az első találkozás

A ház túl nagy volt.

Nem hivalkodóan. Inkább… fenyegetően.

Kívülről sötét kő borította, a hatalmas ablakok pedig olyan magasan kezdődtek, hogy Elena nem is látta, mi történik mögöttük. A bejárathoz széles lépcsősor vezetett, két oldalán gondosan nyírt bokrokkal. Minden tökéletes volt. Túlságosan is.

Egyetlen virág sem nőtt ott, ahol nem kellett volna. Egyetlen levél sem feküdt a kövön.

Az egész ház olyan volt, mintha valaki minden reggel ellenőrizné, hogy semmi nem változott-e meg az előző naphoz képest.

Elena belépett.

Odabent még nagyobb volt.

A márványpadló hidegen verte vissza a fényt. A falakat sötét fa burkolta, közöttük régi festmények lógtak. Ismeretlen arcok figyelték őt minden irányból. A mennyezet olyan magasra emelkedett fölötte, hogy egy pillanatra kisebbnek érezte magát.

Nem voltak személyes tárgyak.

Nem voltak széthagyott könyvek. Nem voltak fényképek. Nem volt semmi, ami azt sugallta volna, hogy itt valaki valóban él.

Csak rend.

Tökéletes, hideg rend.

Elena nem nézett körbe túl sokáig. Nem érintett meg semmit.

Úgy mozgott, mintha vendég lenne.

Vagy betolakodó.

Egy ajtó nyílt a folyosó végén.

A férfi az ajtókeretben egy pillanatra megállt.

Nem sietett. Nem kellett.

Úgy mozgott, mint aki pontosan tudja, hogy ebben a házban mindenki észreveszi, ha belép valahová.

Matteo De Luca magasabb volt, mint képzelte. Nem túlzottan elegáns — inkább… veszélyesen laza. Az inge ujja fel volt gyűrve, az arca borostás, mintha nem érdekelné, hogy kinek mit mutat.

A tekintete viszont…

az azonnal megállt rajta.

Végigmérte.

Gyorsan.

Hidegen.

És tovább is lépett volna.

Ha nem lett volna valami… furcsa.

Elena nem mozdult.

Nem próbált jobb benyomást kelteni.

Nem szólt.

Ez kizökkentette.

Egy pillanatra.

— Te vagy az — mondta Matteo végül.

Nem kérdés volt.

Megállapítás.

Elena bólintott.

— Igen.

A hangja halk volt.

De stabil.

Matteo közelebb lépett. Nem túl közel. Épp annyira, hogy nyomást gyakoroljon.

— Nézz rám.

Elena felemelte a fejét.

Lassan.

A sapka árnyéka mögül a szeme végre láthatóvá vált.

És Matteo egy fél másodperccel tovább nézte, mint kellett volna.

Ott volt.

Az első repedés.

Apró.

Szinte semmi.

De Elena észrevette.

Mindig észrevette.

— Figyelj rám — folytatta a férfi, hangja keményebb lett, mintha korrigálni akarná az előbbi pillanatot. — Ez egy megállapodás. Nem több.