Írta: Ana Huang

A mű eredeti címe: The Striker

Fordította: Stier Ágnes

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektorok: Koós Patrícia, Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ana Huang, 2024

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Cat, TRC Designs

Borítóképek: Alless, bioraven, Qualit Design, ArtMari, one AND only, Susilo Nugroho, nikiteev_konstantin, SP Creative Studio, Kanate, ducu59us/Shutterstock; artimasa/Creative Market; Julija_grozyan/Deposit Photos

Illusztrációk: Bedlovska Liana, bioraven/Shutterstock

ISBN 978 963 690 262 9 (epub), kiadói kód: MX-3140e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Hogy szeresd minden verziódat, még azokat is, amelyeket magad mögött akarsz hagyni.

LEJÁTSZÁSI LISTA

So High School

Taylor Swift

Applause

Lady Gaga

Smooth Operator

Sade

London Boy

Taylor Swift

Who Do You Think You Are

Spice Girls

Piece of Me

Britney Spears

Paparazzi

Lady Gaga

Delicate

Taylor Swift

Can’t Get You Out of My Head

Glimmer of Blooms

It’s Gonna Be Me

*NSYNC

Into You

Ariana Grande

Love Letter to Japan

The Bird and the Bee

Unstoppable

Sia

Iris

The Goo Goo Dolls

Let Me Down Slowly

Alec Benjamin

Sweet Caroline

Neil Diamond

TARTALMI MEGJEGYZÉSEK

A történet explicit szexuális tartalmat, káromkodást és olyan témákat tartalmaz, melyek egyes olvasókat érzékenyen érinthetnek.

A részletes listáért szkenneld be a lenti kódot!

Autóbalesetek és sérülések

Krónikus fájdalom bemutatása

Szeretett személyek elvesztése

A SZERZŐ ELŐSZAVA

A történet Londonban játszódik (így a futballsport brit elnevezését használom az amerikai helyett).

Hacsak máshogy nem jelzem, a foci kifejezés mindig az európai és nem az amerikai focira vonatkozik.

Kérlek, azt is vedd figyelembe, hogy a Premier League játékrendje a történet céljainak megfelelően módosul.

1. FEJEZET

ASHER

Nem lettem teljesítményszorongó, de amikor hetvenezer ember nézi, ahogy elcseszed, az azért betesz az idegeknek.

Az izzadság a szemembe csorgott, amikor megkaptam a labdát a balszélsőtől. A tömeg őrjöngése a tetőfokára hágott, és a félelem enyhe bizsergése kúszott a zsigereimbe.

A szurkolók lelkesedése általában felspannolt. Hiszen gyermekkoromban ilyen pillanatokról álmodtam. Hogy profi pályán játszom, hallom, ahogy ezrek kántálják a nevemet, hogy én vezetem diadalra a csapatomat.

Az ilyen pillanatok azt jelentették, hogy megcsináltam, és hogy bizonyítottam a kritikusaimnak, tévedtek. Ezt már jó sokszor megtettem.

Hiszen én vagyok a rohadt Asher Donovan.

De ma, a Premier League szezon utolsó meccsének utolsó percében csak Ashernek éreztem magam, a Blackcastle legújabb és legellentmondásosabb átigazolásának.

Ez volt az első szezonom a csapattal, a meccs döntetlenre állt, és második helyen álltunk a tabellán a Holchester United mögött.

Győznünk kellett ahhoz, hogy hazavihessük a trófeát, de a meccs eddig katasztrófák tömkelege volt.

Egy lefülelt passz itt, egy kihagyott büntető ott. Teljesen szétestünk, és gyakorlatilag láttam a győzelmet kicsúszni az ujjaim közül.

A frusztráció egyre nőtt, ahogy megpróbáltam elmanőverezni a Holchester védőinek sűrűje mellett. Bocci, Lyle, Kanu, jól ismertem a trükkjeiket, de ők is ismerték az enyémeket.

Ez a gond azzal, ha a régi csapatod ellen játszol; nincs hova elbújni.

Mivel nem akadt más kiút, egy másik csatárnak passzoltam a labdát, és próbáltam nem törődni a ketyegő másodpercekkel.

Negyven másodperc.

Harminckilenc.

Harmincnyolc.

A labda ide-oda pattogott a játékosok között, aztán az egyformán jó és rossz szerencsének köszönhetően Vincent egy ellentámadással megszerezte.

Az éljenzés halk morajjá tompult várakozásom súlyától.

Tizenhét.

Tizenhat.

Tizenöt.

Tökéletes pozícióban voltam ahhoz, hogy megkapjam a labdát. Tiszta góllövő helyzetben, de láttam, hogy Vincent tekintete a pályát pásztázza, hogy valakinek, bárkinek lepasszolhassa.

A pulzusom együtt lüktetett a ketyegő órával.

Gyerünk, te rohadék!

Nem volt senki más. A csapatunkban én voltam az egyetlen, aki megszerezhette ezt a pontot. Vincent biztosan ugyanerre a következtetésre jutott, mert láthatóan megfeszülő állal végre odarúgta nekem a labdát.

A tömeg izgalma magasra csapott, de már túl késő volt.

Vincent értékes néhány másodpercnyi tétovázása utat nyitott a Holchester előtt, és ellopták a labdát, mielőtt hozzáérhettem volna.

A pályán kollektív nyögés hullámzott végig.

Kipislogtam az izzadságot, és próbáltam koncentrálni, de a régi csapatom gúnyos pillantásai és a vakítóan fényes lámpák úgy megzavartak, ahogy azóta a réges-régi meccs óta nem.

Öt.

Nem sikerült a kísérlet, hogy visszalopjam a labdát.

Négy.

A híradások felvillanó szalagcímei és tévéfelvételek üvöltöttek a fejemben. Áruló. Júdás. Renegát. Megérte a 250 millió fontos, rekordösszegű átigazolásom, vagy én voltam a Premier League történetének legdrágább hibája?

Három.

Valami csoda folytán második próbálkozásra megszereztem a labdát.

Kettő.

Nincs idő gondolkodni.

Egy.

Elrúgtam.

A labda a lefújás éles hangjára szabadult el, és a stadionban akkora lett a csend, hogy hallottam a vér lüktetését a fülemben.

Körülöttem a csapatom döbbenten állt, miközben a Holchester játékosai éljenezve, ugrálva ünnepeltek.

Vége.

Kikaptunk.

Az első szezonom a Blackcastle-nél – amelyikben mindenki azt várta tőlem, hogy trófeát vigyek haza – véget ért, és vesztettünk.

A környezetem tompa zajjá és mozgássá mosódott össze, és alig éreztem az izmaim sajgását, vagy az egyik csapattársam vigasztaló hátba veregetését.

Szinte semmit sem éreztem.

Senki sem szólalt meg, míg az öltözőhöz sétáltunk, de a rettegés tapintható volt.

Az egyetlen dolog, ami rosszabb egy meccs elvesztésénél, az utána a szembenézés az edzővel, aki alig adott nekünk esélyt, hogy leüljünk, mielőtt belekezdett.

Frank Armstrong legenda volt a foci világában. Játékosként híres volt a trükkjeiről a kilencvenes években, csapatvezetőként pedig a vezetői szerep újszerű megközelítéséről és a hajmeresztő temperamentumáról, mely utóbbi teljesen látható volt, ahogy nekünk esett.

– Ezen a színvonalon játszotok? – kérdezte. – Ez a kibaszott színvonal? Mert én mondom, a Premier League szintjének közelében sincs. Ez egy nagy rakás szar!

Koncentrációhiány, rettenetes csapatmunka, semmi összetartás – az összes gondot érintette, ami azóta sújtott bennünket, hogy a szezon közepén átigazoltam, és nem kellett zseninek lenni ahhoz, hogy tudjuk, miért.

Még az edző lecseszése közben is ide-oda forogtak a fejek köztem és Vincent között, aki a helyiség túloldalán ült.

A csapatdinamika el volt cseszve, mióta csatlakoztam. Ez részben természetes következménye annak, ha új tag kerül egy összetartó klubba; nagyobb részt pedig arra vezethető vissza, hogy én, a liga legjobb góllövője és Vincent, a klub sztárvédője és csapatkapitánya ki nem állhatjuk egymást.

Különböző posztokon játszottunk, de a rivalizálásunk hírhedt volt. Ő volt az egyetlen valódi versenytársam a sajtóért, a státuszért és a szponzorációkért – a világunkban fontos dolgokért –, de versengésünk fő forrása az volt, ami a legutóbbi világbajnokságon történt.

A vetődés. A balhé. A piros lap.

Próbáltam nem gondolni erre. Ha megtettem volna, akkor talán behúztam volna neki egyet, és kétlem, hogy az edző értékelte volna ezt a csapatmunkáról szóló kiakadása közepén.

– DuBois! Donovan!

Felkaptam a fejemet a nevem hallatán, és Vincent ugyanezt tette.

Úgy tűnt, az edző befejezte a beszédét, mert a csapat többi tagja elvonult átöltözni, ő pedig ellenségesen meredt ránk.

– Az irodámba. Most.

Ellenkezés nélkül engedelmeskedtünk. Nem voltunk hülyék.

– Akartok tippelni, hogy miért pont kettőtöket hívtalak be? – Az edző nem várta meg, hogy teljesen becsukódjon az ajtó, mielőtt belekezdett tirádája második részébe.

Vincenttel hallgattunk.

– Kérdeztem valamit.

– Mert kikaptunk – válaszoltam. A gyomrom összeszorult a kikaptunk szóra.

Mindenki utál veszíteni, de a mai vereség különösen fájt, mert tudtam, hogy vannak, akik konkrétan azért drukkoltak, hogy elcsesszem a Blackcastle-nél, nevezetesen olyan Holchester United drukkerek, akik utálták, hogy a legnagyobb riválisukhoz igazoltam át.

Gyerekkoromban rengeteg károgó akadt – tanárok, akik úgy gondolták, hogy soha nem viszem semmire, focidrukkerek, akik egynyári csodának tartottak, a sajtó, ami az életem minden területén mocsok után szaglászott –, és gyűlöltem igazolni, hogy a kritikusaimnak igaza van.

– Nem. Nem azért, mert kikaptunk! – csattant fel az edző. – Azért, mert a csapat többi tagja rátok néz fel leginkább, de ti hagyjátok, hogy a hülye rivalizálásotok kihasson a játékotokra. A legrosszabb, hogy hat a morálra.

Ellenséges tekintetétől mélyebbre süllyedtünk a székünkben.

– Tudtam, hogy lesz egy átmeneti időszak, de azt hittem, túlléptek rajta, és megoldjátok a dolgokat, mert felnőtt emberek vagytok. De úgy tűnik, gyerekekkel van dolgom, mert itt vagyunk, a szezon véget ért, és nem tudunk felmutatni semmit, csak egy rakás hibát, amit könnyedén el lehetett volna kerülni, ha megtanultátok volna, hogy hogyan dolgozzatok együtt, a rohadt életbe! – Az edző hangereje minden szónál nőtt, aztán már elég hangos lett ahhoz, hogy átszűrődjön a falakon.

Az öltözőből áthallatszódó, tompa moraj észrevehetően elhalt, és szégyenpír kúszott az arcomra.

Az edző csalódottsága majdnem annyira elviselhetetlen volt, mint az, hogy nem nyertük meg a bajnokságot. Gyerekkoromban bálványoztam őt, és a lehetőség, hogy vele dolgozhatok, nagy szerepet játszott abban, hogy kérvényeztem az átigazolásomat.

Nem így képzeltem el az első közös szezonunk végét.

Vincent fészkelődött mellettem.

– Edző, én…

– Te meg se szólalj! – szakította félbe az edző. – Mi a büdös franc volt az az utolsó harminc másodpercben? Donovan ott volt az orrod előtt. Passzolnod kellett volna neki azt a rohadt labdát, amikor esélyed nyílt rá. Meglátod a rést, passzolod a labdát. Ez bevezetés a fociba!

Vincent szája megfeszült. Azt nem mondhatta ki, amit mind tudtunk, hogy azért nem passzolta azonnal a labdát, mert nem akarta, hogy én lőjem a győztes gólt. A sajtó újra és újra lejátszotta volna azt a lövést, és nekem jutott volna az összes azzal járó dicsőség. Vincent ezt nem bírta volna elviselni.

Önző pöcs. Azon nem gondolkodtam, hogy én ugyanezt csináltam volna-e a helyében.

Az edző tekintete még szúrósabb lett. Elég régóta volt klubvezető ahhoz, hogy kitalálja Vincent motivációját anélkül, hogy ő szavakba öntötte volna.

– Mivel úgy akartok viselkedni, mint a gyerekek, úgy is fogok bánni veletek – közölte. – A szezonon kívüli edzést általában a játékosokra bízom, de idén nyáron nem. Ezen a nyáron mindketten keresztedzésen vesztek részt a Királyi Balett Akadémián. Együtt.

– Tessék?

Vincenttel egyszerre robbantunk.

Az önvédelmi ösztönöm nem tudta felülírni az edző ítélete miatti döbbenetet. A klubok szinte soha nem szabták meg annak konkrét részleteit, hogyan töltjük az időt a szezonon kívül. A játékosok a világ minden tájáról érkeztek, vagyis nyáron volt esélyük hazamenni, látni a családjukat, és úgy edzeni, ahogy jónak látják.

– Már beszéltem az igazgatónővel. Rábólintott – mondta az edző. – Korábban nem mondtam semmit, mert látni akartam, hogy az utolsó meccsre össze tudjátok-e kapni magatokat, hogy nyerjünk, a kurva életbe. Nem ment, úgyhogy ugyanaz a tanár tart majd nektek magánórákat a nyáron. Ő az egyik legjobb oktatójuk, és behatóan ismeri a focit. Jó kezekben lesztek.

Senkinek a kurva kezében nem akartam lenni, csak a sajátomban. Semmi bajom nem volt a balettel. Bár még soha nem kereszt-tréningeztem a technikáival, de ismertem olyan játékosokat, akik igen, és az egekig dicsérték, hogy fejlesztette az erejüket, rugalmasságukat és a lábmunkájukat.

Viszont már elkészítettem az edzéstervemet. Nem volt szükségem arra, hogy beugorjon egy idegen, és megmondja, mit tegyek.

Vincent kihúzta magát, az arca kísérteties színben játszott.

– Ne mondja, hogy ő…

– A tanárotok Scarlett DuBois lesz – közölte az edző örömtelen mosollyal. – Szívesen.

DuBois? Úgy mint…

– Vincent húga? – dadogtam. – Most viccel! Ez összeférhetetlenség.

Soha nem láttam Vincent húgát, nem is találkoztam vele, bár hallottam beszélni róla. Közel álltak egymáshoz, amilyen mázlim van. Semmi szükségem nem volt arra, hogy a DuBois testvérpár konspiráljon ellenem.

– Nem akarok a húgommal edzeni – jelentette ki Vincent. – Az nem… nem.

– Még jó, hogy egyikőtöknek sincs beleszólása a dologba. – Az edző visszatért a normál hangerőhöz, bár így sem volt kevésbé éles a hangja. – Az igazgatónő biztosított róla, hogy ő a megfelelő személy a feladatra, aki nem fogja hagyni, hogy a személyes kötődései kihassanak a munkájára. Hiszek neki. Vagyis ti ketten igenis Scarlett-tel fogtok edzeni, és igenis komolyan fogjátok venni. És uraim? – Figyelmeztető pillantást vetett ránk. – Amikor visszatértek, ajánlom, hogy meggyőzzetek róla, hogy képesek vagytok együtt dolgozni, és nem egymás ellen, vagy a kispadon fogtok gubbasztani. Leszarom, ha te vagy a csapatkapitány vagy a csapat gólkirálya. Megértettétek?

– Igen, uram – motyogtuk.

Az edző döntött. Nem tehettünk vagy mondhattunk semmit, hogy megússzuk, vagyis egy egész rohadt nyáron a DuBois testvérekkel fogok szívni.

Az állam megfeszült.

Nem sokat tudtam Scarlett DuBois-ról, de tekintve, hogy Vincent rokona, egyvalamiben biztos voltam: nem fogom kedvelni.

Egyáltalán nem.

2. FEJEZET

SCARLETT

– Most kicsit gyorsabban! Hátra, oldalra, hátra, oldalra! – Végigsétáltam a termen, kijavítottam a diákok tartását és szögeit. – Ne keresztezzetek hátra! Most demi-plié…

A lábam fájt, de nem törődtem vele. Elviselhető volt a valódi fellángolásokhoz képest, melyek napokig, hetekig vagy hónapokig tarthattak, és az óra végéig már csak tíz perc volt hátra. Majd akkor foglalkozom vele.

A teremben csend volt, csak a hangomat és a mozdulatok iramát követő zongoramuzsikát lehetett hallani. Haladó és mesterkurzusokat tartottam, és ezen a szinten a diákok annyira fókuszáltak, hogy egy atombomba is felrobbanhatott volna, azt sem vették volna észre.

Régen én is az egyik ilyen diák voltam, és bármennyire is imádtam a tanítást, azt kívántam, bár visszaforgathatnám az időt, hogy a másik oldalon állhassak ezeken az órákon. Akkoriban annyira mások voltak a dolgok, és…

Fejezd be! Ne feledd, nincs több önsajnálat!

Megráztam a fejem, és újra az aktuális feladatra koncentráltam.

– Gyorsítsd a ritmust, Jenna! Fel és marad… – Elakadtam, amikor a fájdalmaim erősödtek, de gyorsan összeszedtem magam. – Nyisd ki kicsit jobban a támaszoldalt!

Többé-kevésbé folyamatos fájdalommal és fáradtsággal éltem az elmúlt öt évben, úgyhogy incidens nélkül eljutottam a végéig.

Mindazonáltal minden akaraterőmre szükségem volt ahhoz, hogy ne siettessem a diákjaimat óra után, hogy pihentessem a lábamat, és ülhessek csendben.

Csak egy percig. Csak hogy lélegzethez jussak.

– Elnézést, miss DuBois?

Felpillantottam. Emma állt előttem, először a szoknyájával, aztán a balettdressze nyakkivágásával babrált.

– Elnézést, hogy zavarom, de híreim vannak. – Izgatottsága átragyogott szokásos visszafogottságán. – Emlékszik, hogy múlt héten voltam A diótörő próbatáncán? Ma közzétették a szereposztást. Én fogom játszani a Cukortündért!

– Te jó ég! – A szám elé kaptam a kezemet. – Gratulálok! Emma, ez csodálatos!

Nem ez volt a legszakmaibb válasz, de Emma évek óta a diákom volt, és bár gyakorlatilag nem lehettek kedvenceink, titokban nekem ő volt az. Keményen dolgozott, remek hozzáállással, nem volt rosszindulatú a társaival, és nem is versengett velük.

A diótörő volt a kedvenc balettje. Ha bárki megérdemelte a legfontosabb szerepét, akkor az ő.

A zsűri egyik tagja voltam, de egyikünk sem tudta a végső szereposztást, amíg a rendező be nem jelentette. Még nem néztem meg az e-mailjeimet, úgyhogy lemaradtam róla.

– Köszönöm! Még mindig nem hiszem el! – mondta Emma suttogva. – Egy valóra vált álom, és ön nélkül nem sikerült volna. Szeretném… Mármint, ha ráér, szeretném, ha eljönne a bemutatóra. Tudom, hogy még csak május van, a bemutató pedig csak decemberben lesz, és általában nem megy el iskolai előadásokra, de gondoltam, azért megkérdezem. – Az arca rózsás lett. – Megint a Westbury Színházban lesz.

Westbury Színház.

A név lyukat ütött a zsigereimbe, és az izgatottságom úgy szivárgott el, mint a víz egy szitán.

Emmának igaza volt. Sosem vettem részt iskolai előadásokon. Mert azokat mindig a Westburyben tartották.

Támogatni akartam a diákjaimat, de a gondolatra, hogy a színház közelébe megyek, feltámadt a pánik.

– Nem muszáj – mondta Emma, aki nyilván észrevette a hangulatváltozásomat. Az alsó ajkát beszívta a fogai közé. – Az ünnepek alatt lesz, úgyhogy megértem…

– Nem, nem arról van szó. – Mosolyt erőltettem magamra. – Szeretnék elmenni, de lehet, hogy nem leszek a városban. Még nem vagyok benne biztos. Majd szólok.

Utáltam hazudni neki, de jobb volt, mint azt mondani, hogy inkább lábon szúrnám magam, mint hogy betegyem a lábam a Westburybe.

Túl sok volt az emlék. Annak szellemei, amit szerettem és elveszítettem.

– Oké. – Emma arca valamennyire visszanyerte a ragyogását. – Akkor következő órán találkozunk?

– Persze. Még egyszer gratulálok! – A mosolyom most őszinte volt. – A Cukortündér hatalmas szerep. Legyél büszke rá!

Megvártam, míg az ajtó becsukódik, és Emma elmegy, aztán reszketegen kifújtam a levegőt, és lerogytam a padlóra.

A sajgás a lábamban éles, szúró fájdalommá erősödött, mintha a Westbury puszta említése felébresztette volna az állapotom legrosszabb részeit.

Be, egy, két, há’.

Ki, egy, két, há’.

Utáltam gyógyszert szedni, úgyhogy inkább túllélegeztem a kellemetlenségen ahelyett, hogy a vészadagért nyúltam volna, melyet a táskámban tartottam.

Szerencsére a tüneteim sokat javultak az évek során, hála az életmódváltásnak és a gondos stresszmenedzselésnek. Nem olyan volt, mint a közvetlenül a balesetet követő hónapokban, amikor alig tudtam kikelni az ágyból, de nem is volt sétagalopp.

Sosem tudtam, mikor sújt le a fájdalom vagy a fáradtság. Folyamatos készültségben kellett lennem, de az évek során többé-kevésbé megtanultam együtt élni ezzel. Vagy alkalmazkodom, vagy dagonyázom az önsajnálatban, és abból már egy életre elég volt.

Megcsörrent a telefonom. Felvettem anélkül, hogy ellenőriztem volna a kijelzőt; a kontaktjaim között csak egyvalakinek volt ez a csengőhangja.

– Lavinia látni akar az irodájában – közölte Carina minden bevezető nélkül. – Ne aggódj, semmi rossz! – Szünet. – Azt hiszem.

A sokk elég volt ahhoz, hogy egy pillanatra elterelje a gondolataimat a lábamról.

– Várj! Komolyan?

Lavinia volt a Királyi Balett Akadémia, a KBA igazgatónője, és valószínűleg a legijesztőbb ember, akivel valaha találkoztam. Négy éve dolgoztam az akadémián, és még soha nem hallottam olyat, hogy valakit váratlanul megbeszélésre hívott.

Ez nem lehet jó.

– Igen. – Carina hangja suttogássá halkult. – Próbáltam többet megtudni tőle, de szupertitokzatos volt. Csak azt kérte, hogy szóljak, menj be hozzá, amint vége az órádnak.

– Értem. – Nagyot nyeltem. – Úristen, ki fognak rúgni!

Azért, mert nem voltam hajlandó elmenni az iskolai előadásokra? Rossz csapatjátékosnak gondol? Mármint nem voltam épp a legjobb csapatjátékos, de azért, mert az emberek annyira…

– Nem! Dehogyis! Ha téged kirúg, engem is ki kell rúgnia – közölte Carina. – Mi egy csomagban járunk, és mindketten tudjuk, hogy nem engedheti meg magának azt, hogy elveszítse a legjobb oktatóját és a megbízható asszisztensét. Nálam van az összes pdf-je jelszava.

Apró nevetés fodrozódott végig a szorongásom felszínén. Carina mindig tudta, hogyan érje el, hogy jobban érezzem magam.

Sok „barátot” elveszítettem a baleset után, de Carinával három éve találkoztam, amikor Lavinia vezető asszisztenseként csatlakozott az iskolához. Az első nap összehozott minket a trash valóságshow-k és a kirakók szeretete, és azóta is barátnők vagyunk.

– Jövök – mondtam. – Hamarosan találkozunk.

Összerándulva álltam fel, de a fájdalom fokozatosan elviselhető sajgássá enyhült. Vagy talán az egész csak a fejemben létezett, és csupán a váratlan megbeszélés okozta égbeszökő szorongáshoz képest volt elviselhető.

Carina telefonált, amikor odaértem, de hang nélkül sok szerencsét kívánt, és felfordított hüvelykujjat mutatott, amikor kopogtattam az igazgatónő ajtaján.

– Szabad!

Olyasvalaki óvatosságával léptem be, aki egy megvadult csörgőkígyóhoz közelít.

Lavinia irodája olyan takaros és kifinomult volt, mint a nő maga. Hatalmas ablakok néztek az akadémia területére, és egy művészien elrendezett fényképgaléria uralta az ajtóval szembeni falat. Az egykori híres prímabalerinát karrierje minden fázisában megörökítették, a kibontakozó ifjú naivától a nemzetközi csillagon át a visszavonult legendáig.

Maga Lavinia az asztala mögött ült, a haját kontyba fogta, a szemüvege elegáns orrán pihent, miközben iratokat lapozgatott.

– Kérlek, ülj le! – A vele szemben álló szék felé intett.

Engedelmeskedtem, és csúfos kudarcot vallva próbáltam megszelídíteni vadul táncoló idegeimet.

– Mindketten elfoglaltak vagyunk, úgyhogy bele is vágok a közepébe. – Lavinia sosem kerülgette a forró kását. – Idén nyáron partnerséget kötöttünk a Blackcastle futballklubbal egy speciális tréningprogramra. Azt akarom, hogy te legyél a felelőse.

Tátva maradt a szám. Minden mondanivalója közül, amit elképzeltem, egy focis keresztedzés az utolsó ötben szerepelt.

Igaz, a múltban vezettem hasonló programokat, de abban általában az első és második liga csapatai szerepeltek, nem a francos Premier League-é.

– A felelőst úgy érted…

– Te fogsz tréningezni velük. Az egyik legjobb tanárom vagy, és ismered a focit – mondta Lavinia. – Bízom benned, hogy jó munkát fogsz végezni.

Lenyeltem a reflexből jövő tiltakozást. Pontosan tudtam, hogyan érti, hogy „ismered a focit”. Végtére is a bátyám volt a Blackcastle csapatkapitánya.

Viszont bármennyire is szerettem őt és a klubot, nem akartam edzeni őt vagy a csapattársait. A legtöbb focista arrogáns, kiállhatatlan és önző.

Én csak tudom. Régen jártam eggyel.

Vincent volt az egyetlen kivétel a focistaellenes érzéseim alól, méghozzá azért, mert családtag.

– Megtisztelő – mondtam óvatosan. – De idén nyáron tele van a naptáram, és szerintem vannak oktatók, akik alkalmasabbak a szerepre. Kisebb az összeférhetetlenség.

Lavinia leheletnyit felvonta a szemöldökét.

– Azt mondod, nem tudod félretenni a személyes érzéseidet a szakmaiság kedvéért?

A fenébe! Egyenesen belesétáltam egy csapdába, amit észre kellett volna vennem.

– Nem, természetesen nem. Én csupán megelőzöm azokat a problémákat, melyeket mások lehetséges értelmezése okozhat. – Az első kifogást mondtam, ami csak eszembe jutott. – Nem akarom, hogy favorizálással vádoljanak.

– Majd megoldok minden esetleg felmerülő problémát. – Laviniára nem hatott a magyarázatom. – Ha ettől jobban érzed magad, csak két játékost fogsz tréningezni, nem az egész klubot.

Pislogtam, öt perc leforgása alatt kétszer leptek meg. Ez tuti rekord.

Különösnek tartottam, hogy a Blackcastle arra kéri a játékosait, hogy szezonon kívül maradjanak Londonban, de tekintve a teljesítményüket tegnap, gondolom, ez valami speciális kivétel.

A két játékosos fejlemény egyszerre volt megkönnyebbülés és aggasztó.

– Felteszem, hogy a bátyám a két játékos egyike – mondtam. Másképp Lavinia tagadta volna az összeférhetetlenség dolgot. – Ki a másik?

Lavinia rövid szünet után válaszolt.

– Asher Donovan.

A gyomrom összerándult.

– Asher Donovan? – Akkor sem tudtam volna magamban tartani a kifakadást, ha akartam volna. – Azt akarod, hogy magánórán tréningezzem Vincentet és Ashert egész nyáron? Ki fogják nyírni egymást!

Meg sem tudom számolni, hányszor kellett végighallgatnom Vincent kiakadását Asherről, az internet pedig folyamatosan arról vitatkozott, hogy melyikük a jobb játékos. Igazságtalannak tartottam az összehasonlítást, hiszen különböző poszton játszottak, de az emberek imádták szembeállítani őket egymással.

Évekkel ezelőtt kezdődött, amikor egy ártatlan netes szavazás azt kérte az emberektől, hogy válasszák ki a legjobb feltörekvő focistát. Asher egyetlen ponttal nyert Vincent előtt, amin a bátyám nagyon kiakadt. Azóta a rivalizálásuk annyira súlyosbodott, hogy beletartozott, hogy ki keres több pénzt (Asher), kinek van a legtöbb márkaszponzorációja (Vincent), és ki nyerte a legtöbb Aranylabdát (Asher, bár ugyanannyi jelölést kaptak). A dolog a legutóbbi világbajnokságon hágott a tetőfokára, amikor Asher piros lapja valami még keserűbbé változtatta a viszályukat.

– A munkád része, hogy gondoskodj arról, hogy ne öljék meg egymást. – Lavinia arca hangyányit ellágyult. – Tudom, hogy nem fair ezt ilyen hirtelen rád zúdítanom, de amikor Frank megkeresett, megegyeztünk, hogy titokban tartjuk, amíg csak lehet, hogy ne szivárogjon ki. – Frank volt a Blackcastle vezetője. – És ő sem köteleződött el a döntése mellett a tegnapi meccsig.

Megértettem az érvelést, de ez nem jelentette azt, hogy muszáj, hogy tetszen. Ami azt illeti, minél többet gondolkodtam a dolgon, annál jobban kavargott a gyomrom.

Könnyű volt rájönni, hogy Frank Armstrong miért a fivéremet és Ashert választotta. Az ellenségeskedésük sok problémát okozott, és ez azt eredményezte, hogy a Blackcastle elveszítette az idei bajnokságot. Jobb napokon is keserű volt köztük a helyzet, és Frank nyilván azt akarta, hogy helyrehozzák a dolgot, úgy, hogy közös edzésre kényszeríti őket.

Ez mind szép és jó volt, de sajnos azt jelentette, hogy én középre keveredtem.

Asher Donovan. A világ összes embere közül a másik játékosnak muszáj volt, hogy ő legyen. Ő volt a legtöbb nő kedvenc celebje, és az enyém is ő lett volna, ha nincs a Vincent iránti lojalitásom, a szigorú „focistával ne”-szabályom és az ő megkérdőjelezhető hírneve.

Ashert általánosságban a világ legnagyszerűbb focistájának tartották. A csatár, aki ugyanolyan lenyűgözően játszott, mint ahogy kinézett, a megmentő, akinek a góljai számtalanszor visszahozták a csapatát a vereség széléről. De amennyire tehetséges volt a pályán, annyira ellentmondásos azon kívül. Az autóbalesetek, a bulik, a nők forgataga – mindez a pletykalapokban, amit a közvélemény úgy falt, mint gyerekek az édességet egy zsúron.

Soha nem találkoztam a pasival, de ha más játékosoknak istenkomplexusa volt, csak elképzelni tudtam, hogy az övé milyen hatalmas lehet.

– Mondhatok bármit, hogy ezt megússzam? – kérdeztem reménykedve.

Lavinia szemöldöke újabb centit emelkedett.

Visszafojtottam egy sóhajt. Gondoltam.

– Az órák jövő hétfőn kezdődnek – közölte. – Kereszttréningeztél már focistákkal, úgyhogy a korábbi gyakorlataid apró módosításai elegendők lesznek. Ránéztem a nyári beosztásodra is, és ennek megfelelően módosítottam. Van még kérdés?

Ez egy finom elbocsátás volt.

– Nincs – válaszoltam. – Hétfőre kész lesz egy végleges edzésterv.

– Jó. – Lavinia visszatért a papírjaihoz. – Köszönöm, Scarlett!

Oké, ez egyértelmű elbocsátás volt.

Amikor kiléptem az irodájából, Carina már a táskájával a kezében várt. Hat óra harmincöt volt, vagyis hivatalosan véget ért a munkaidőnk.

Elhúzta a száját, amikor meglátott.

– Ennyire rossz? – Mindenkinél jobban tudott olvasni az arckifejezéseimből.

– Egy ital mellett elmondom – közöltem. – Szükség lesz rá. Határozottan.

3. FEJEZET

ASHER

– Egy százasban fogadok, hogy te vagy DuBois húz-e be a másiknak a hónap vége előtt – jelentette ki Adil. – Wilson, beszállsz a fogadásba?

– Totál kizárt – válaszolta Noah szárazon. – Hagyjatok ki a fogadásaitokból! Sosem végződnek jól.

– Fogalmam sincs, mire célzol, és bánt, hogy így válunk el a nyárra. – Adil a mellkasához kapott. – Amikor a hazafelé tartó gépen ülök, eszembe fognak jutni a szavaid. Fájni fognak.

– Jó. Akkor talán a következő szezonban nem fogod kavarni a szart.

– Így kell beszélni a csapattársaddal? Milyen példát mutatsz a lányodnak?

– Igen, így, és a lányom nincs itt – közölte Noah.

A fejemet csóváltam.

Noah, Adil és én a Dühödt vadkanban voltunk, a kedvenc pubunkban egy utolsó összeröffenésre, mielőtt hazarepülnek az USA-ba és Marokkóba. A katasztrofális Holchester elleni vereségünk utáni nap volt, de már mindent hallottak arról, hogy az edző arra kényszerít minket Vincenttel, hogy tréningezzünk együtt a nyáron.

Együttérzésben és figyelemelterelésben reménykedve hívtam meg őket, de több eszem lehetett volna. Adil nagyon viccesnek találta a helyzetet, Noah pedig sztoikus volt, mint egy szikla.

Rohadékok!

– Rendelek még egy kört – közöltem. – Mindjárt jövök.

Adil már Noah-t nyaggatta a nem létező szerelmi életével, Noah-t pedig túlságosan lefoglalta, hogy ügyet se vessen rá ahhoz, hogy egy biccentésnél többre fusson tőle a szavaimra.

Elindultam a bárpult felé. Kaptam néhány ellenséges pillantást, és hallottam a gúnyos pusmogást, de senki nem kereste a nyílt összetűzést.

A focisták okkal kedvelték a Dühödt vadkant, ahol a pia erős, a kaja olcsó, a süketelést viszont hanyagolják. Szigorú szabályok voltak – nincs kamera, nincs autogram és nincs bunyó –, amiket három hegyméretű kidobó tartatott be, és a legkegyetlenebb tulaj a Temzének ezen a partján.

Az utolsó, aki megszegte ezeket a szabályokat, jól seggbe rúgva repült kifelé (szó szerint), és egy életre kitiltották.

Rendeltem a pultnál, majd körülnéztem a pubban. Egy csapat nő nyíltan bámult engem a sarokból, és a szájukat eltakarva kacarásztak, egy elhaladó pár pedig jól megnézett magának. A lány szóra nyitotta a száját, de nem volt esélye megszólalni, mielőtt a pasija elrángatta, felém pedig sötét pillantást küldött a válla felett.

Higgadtan kezeltem a dolgot. A bámulás és a susmorgás a helyszínnel járt, és legalább nem voltak paparazzók, akik abban reménykedtek, hogy lebuktatnak.

– Tessék. – Mac, a tulaj átlökött két korsó sört (nekem és Noah-nak) és egy kólát (Adilnak) a pulton. – Most kurvára ne borítsd ki!

– Ne már, Mac, még mindig ki vagy akadva a múlt heti miatt? Nem rontottuk el a zenegépet.

A Dühödt vadkan azon kevés pubok közé tartozott, ahol volt zenegép, és Mac baromi büszke volt rá.

Sötéten nézett rám, ráncos arca haragos volt. Leszarta a celebeket, és ugyanolyan valószínűséggel cseszett le egy filmsztárt, mint egy átlagos flótást. Ezért szerettük.

Elvigyorodtam.

– Ne öntsem ki. Megértettem.

Két kezemben egyensúlyoztam a három poharat, megfordultam… és abban a minutumban ráöntöttem az egyiket a mögöttem állóra.

Védelmemre szóljon, hogy a nő egy pillanattal korábban még nem volt ott, és olyan közel állt, hogy nem tudtam volna időben elkerülni őt, hacsak nincs hátul is szemem.

– Jézus Mária! – robbant fel mögöttem Mac, miközben a lányból kiszakadt egy sor olyan ízes káromkodás, amitől egy matróz is elpirult volna.

Soha nem gondoltam volna, hogy egy ilyen törékeny külsejű nő össze tudja fűzni ezeket a konkrét szavakat ebben a konkrét sorrendben. Lenyűgöző volt.

– A francba, sajnálom! – Letettem a poharakat, fogtam egy rakás szalvétát, és megpróbáltam segíteni neki felitatni a pólóját. – Nem láttalak.

– Rájöttem. Én… – Felpillantott, és az arcán átsuhanó felismerés vicces lett volna, ha nem nekem címezte volna. – Te!

Felszaladt a szemöldököm. Megszoktam, hogy különféle reakciókat váltok ki az ellenkező nemből, de a rémület általában nem tartozott közéjük.

– Találkoztunk már? – kérdeztem. Az a te kicsit személyesnek hangzott.

Szinte biztos voltam benne, hogy nem. Ha kereszteztük volna egymás útját, arra emlékeztem volna.

Objektívan, kétségtelenül bámulatos volt. Fényes, fekete haj, makulátlan bőr, dús szempillákkal keretezett világosszürke szempár. Úgy nézett ki, mint egy klasszikus hollywoodi szépség, Ava Gardner és Hedy Lamarr keveréke.

De ez több volt a külsejénél. A munkám során sok gyönyörű nővel találkoztam, de ebben a lányban volt valami… még sörfoltos pólóban és farmerben is olyan eleganciát árasztott, amit nem lehetett megvásárolni vagy megtanulni. Ezzel születni kell.

– Nem, még nem – válaszolta. – De tudom, ki vagy. – A hangjából érződött, hogy ez nem feltétlenül jó dolog.

Érdekes. Talán egy Holchester szurkoló.

Remélem, nem.

– Hát, akkor kicsit igazságtalan, hogy te tudod a nevemet, én pedig nem tudom a tiédet – ugrattam.

Nem jártam senkivel. Ha a világ legnagyobb focistája akartam lenni, nem pazarolhattam időt vagy energiát egy komoly kapcsolatra. Sokan állították volna, hogy már én vagyok a legnagyobb focista, de világbajnokságot még nem nyertem, és amíg ez nem történik meg, nem használhatom ezt a címet.

Viszont egy kis flörtben nincs semmi rossz, vagy sok flörtben, ha erről a titokzatos lányról van szó.

– Az élet nem mindig igazságos – közölte vidáman.

A mellette álló nő motyogott valamit az orra alatt. Gyanúsan úgy hangzott, hogy „erre hamarosan rájön”, de nem voltam benne biztos.

Őszintén, a lány annyira magával ragadott, hogy addig a pillanatig fel sem tűnt, hogy egy barátnőjével van.

– Ez esetben megelégszem a számoddal. – A pólója felé biccentettem. – Jövök neked egy új felsővel.

– Ó, megelégszel a számommal? – A szemében még jobban csillogott az öröm.

– Aha. Lehet anonim a dolog, ha akarod. Semmi név, csak egy szám, hogy vehessek neked egy új pólót, vagy kifizessem a tisztítót, természetesen.

– Hogyne. Tuti csak arra fogod használni a számomat.

Vállat vontam, a szám sarkában mosoly játszott. A tegnapi meccs óta nem éreztem ilyen gondtalannak magam. Mégiscsak jó ötlet volt eljönni a pubba.

– Azt nem garantálhatom, hogy a jövőben nem fog változni a helyzet, de egyelőre tiszták a szándékaim. – Feltartottam a kezemet. – Esküszöm!

Tényleg venni szándékoztam neki egy új felsőt, úgyhogy nem hazudtam. Gyakorlatilag.

– Amennyire hiszek a játékosok ígéreteiben… – Ahogy kihangsúlyozta az utolsó előtti szót, világos volt, hogy nem a munkakörömre céloz. – Tisztelettel vissza kell utasítanom. Meg tudom engedni magamnak a tisztítót, és nem szeretek személyes információkat kiadni idegeneknek. – Felvonta az egyik szemöldökét. – Próbálj meg több sört nem ráborítani a gyanútlan elhaladókra. Pocsékba megy a jó sör.

Döbbenten bámultam, ahogy elsétált. A barátnője követte, félig nevetett, félig lopott pillantásokat küldött felém úton a kijárat felé.

Mi a fene történt?

Nem emlékszem, mikor utasítottak vissza legutóbb. Meglepő módon nem feldúlt lettem; kíváncsivá tett.

Jézusom! A pasit, aki bármelyik lányt megkaphatta, akit csak akart, lenyűgözte az egyetlen, akire nem hatott. Két lábon járó klisé vagyok.

– Pff. Durván leállított. – Adil hangja rázott fel a bódulatomból. Észre sem vettem, hogy Noah-val felém tartottak. Elvette az üdítőjét a pultról, és rám vigyorgott. – Biztosan ő is nézte a tegnapi meccset, és úgy gondolta, hogy szarul játszottál.

– Fogd be! – mondtam, de nem figyeltem rá igazán.

Túlságosan a sötét haj és a kék farmer villanására koncentráltam, ahogy eltűnt az ajtón át.

Eddig soha nem láttam Titokzatos Lányt, de valamiért az az érzésem támadt, hogy nem utoljára futottunk össze.

A következő héten viszonylagos szabadságot élveztem. Együtt lógtam a barátaimmal, régi sorozatok ismétléseit néztem, és elvittem a kedvenc sportautóimat egy körre, vagy háromra. A foci feltüzelt, de a vezetés lenyugtatott, és irigylésre méltó gyűjteményt halmoztam fel luxusautókból, melyeket mindennapi elintéznivalókhoz vagy versenyzésre használtam.

Viszont az első órámhoz a Királyi Balett Akadémián egy jellegtelen autót választottam. A paparazzók elég nagy gondot jelentettek, és nem volt szükségem arra, hogy egy élénkvörös Ferrari harsogjon minden mozdulatomról.

Amikor megérkeztem, halvány elégedettséget éreztem Vincent Lamborghinijének hiánya láttán. Ő nem vezetett álcaautókat, úgyhogy tudtam, hogy még nincs itt.

A bejárathoz közel parkoltam. A gondolataim megoszlottak a rettegett keresztedzés és a lány között, akibe előző héten botlottam bele.

Nem tudtam, miért gondolok rá még mindig. Csak pár szót váltottunk, és semmit sem tudtam róla azon kívül, hogy ki tudja fizetni magának a tisztítót, és nem szeret „személyes információkat kiadni idegeneknek”.

A szám mosolyra húzódott az emlékre.

Nem sok mindent kívántam a futball világán kívül, de lemondtam volna az egyik autómról, hogy újra láthassam.

Talán.

Lehetséges.

Mindenképpen.

Talán jó, hogy nem adta meg a nevét és a számát. Nem volt szükség ekkora figyelemelterelésre az életemben.

Beléptem az épületbe, jelentkeztem a csillogó szemű recepciósnál a pultnál, és az iránymutatása szerint mentem a teremig.

Egy olyan épületben, ami mintha egy, a régensség korában játszódó film díszletéből lépett volna elő, a Király Balett Akadémiát ugyanis világok választották el a Blackcastle izzadt, funkcionális területétől. Voltak festmények balerinákról, fényképek balerinákról, bronzszobrok balerinákról… gyakorlatilag balerinák mindenütt.

Azt hiszem, a visszafogottság nem az erősségük.

Igaz, hogy a Blackcastle létesítményeinek minden lehetséges felületére a csapatunk logóját nyomták, úgyhogy nem kellene követ vetnem rájuk.

Épp időben értem a teremhez, hogy lássam, ahogy az előző óráról kiszállingóznak a diákok.

Korán jöttem, úgyhogy hátrahúzódtam, megvártam, míg az utolsó ember befordul a sarkon, aztán besurrantam. Szerencsére még egyik DuBois testvér sem volt itt, úgyhogy megragadtam a lehetőséget, hogy szemügyre vegyem a környezetet.

Eddig még soha nem jártam balettelőadáson, próbateremben pedig pláne nem, de pontosan úgy nézett ki, ahogy képzeltem.

Egy tükörrel borított fal egy sor, hatalmas, boltíves ablakot tükrözött vissza, melyek az akadémia szépen gondozott kertjére néztek. Egy fából készült rúd húzódott végig a termen, a padló pedig olyan fényesen csillogott, hogy szinte láttam rajta a tükörképemet.

Az egyetlen oda nem illő tárgy egy hatalmas táska volt, ami a sarokasztal peremén egyensúlyozott. Úgy tűnt, belegyömöszöltek egy pulóvert, egy könyvet, és… amit az emberek még a táskájukban tartanak.

A tartalma súlya biztosan túl sok volt az agyonstrapált táskának, mert a hősies próbálkozás után, hogy egyenesben maradjon, felborult, és a holmik fele nagy robajjal a padlóra borult.

A könyv a földnek csapódott, tollak gurultak erre-arra, egy sál pedig álmodozva alászállt egy kis dobozra.

Félig arra számítottam, hogy valaki berohan, és ránéz a felfordulásra, de nem jött senki.

Szedjem fel a szétszórt tárgyakat, vagy várjam meg, míg a tulajdonosuk visszatér? A magánszféra megsértése lenne, ha az előbbit választanám?

Csessze meg! Furább lenne, ha a nő besétálna, és azt látná, hogy a szétszórt holmiját bámulom anélkül, hogy bármit is tennék.

Odasétáltam, és elkezdtem visszapakolni a táskába.

Pulcsi, könyv, tollak, sminkcuccok, kulcsok, vizespalack, harisnya, hajlakk, vászoncipő, gyógyszer, törülköző, melegítőpárna, varrókészlet, még egy könyv… Jézusom, ez olyan, mint Mary Poppins varázstáskája! Hogy a fenébe tudta mindezt begyömöszölni egyetlen táskába?

Betettem egy fehérjeszeletet a napszemüvege és az gumiszalagjai közé. Nem tudtam, hogyan…

– Mit művelsz?

Felpillantottam, és a válaszom azonnal szörnyethalt.

Nem. Ez lehetetlen.

Felkötötte a haját ahelyett, hogy leengedte volna, balettdresszt viselt, a combján lábmelegítőt és lapszoknyát póló és farmer helyett, de összetéveszthetetlenül ő volt.

A lány a pubból.

Ugyanolyan éjfekete volt a haja, ugyanolyan vörös az ajka, ugyanolyan metsző szürke a szeme, ami most épp lyukat égetett az arcomba.

Ha nem éreztem volna a tekintete tapintható forróságát, azt gondoltam volna, hogy pusztán a gondolataim erejével idéztem ide.

– Nem szaglászom. – Felocsúdtam a sokkból, és a megadás jeleként feltartottam a kezemet. – A táska leesett, csak összeszedtem a cuccokat.

A lány erre bizalmatlan tekintettel válaszolt, miközben felém sétált, vagyis inkább a táskája felé.

Tudhattam volna, hogy táncos. Még a pubban is egy táncos eleganciájával mozgott, a tartása tökéletes, a mozdulatai simák és folyamatosak voltak. De miközben a Dühödt vadkanban halvány nyugtalanságot éreztem belőle áradni, itt olyasvalaki könnyedségével mozgott, aki teljesen az elemében van.

– Ide jársz? – kérdeztem.

Úgy tippeltem, hogy a húszas évei közepén jár, ami az iskola korcsoportján kívül esett. De talán szakmai tréningen vesz részt.

A száján halvány mosoly suhant át.

– Így is mondhatjuk.

– Akkor ez egy jel. Mekkora az esélye, hogy kétszer futunk össze? – Reméltem, hogy az órarendünk fedi egymást ezen a nyáron. Az, hogy őt látom, talán kicsit elviselhetőbbé teszi a kényszeredzéseket. – Most már el kell árulnod a nevedet. Így illik.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy hamarosan megtudod – közölte szárazon.

Lehajolt, hogy visszaszerezze a sálját, én pedig a földön maradt könyvet vettem fel. Felismertem a viseltes sárga-zöld borítót.

– Leo Agnelli – mondtam elismerően. – Jó ízlésre vall.

A kezünk súrolta egymást, amikor a könyvért nyúlt, és elektromosság futott végig a karomon. Annyira éles volt, annyira váratlan, hogy majdnem elejtettem a kötetet.

Mi a fene?

A lány ledermedt, amitől eltűnődtem, hogy vajon ő is érezte-e, de az arca kifürkészhetetlen maradt.

– Te Leo Agnellit olvasol. – A hangjában jó adag szkepticizmus érződött.

– Néha-néha. – A kis áramütést biztosan a ruháink statikussága okozta. Ez lehetett az egyetlen lehetséges magyarázat. – Próbálj kevésbé meglepődni, Chloe! Ígérem, másban felérek a „hülye sportoló” előítéleteidhez.

Felnevetett. Gyorsan leplezte, de elkésett. Hallottam, tudta, hogy hallottam, és a képességem, hogy mosolyt tudtam előcsalni belőle, talán a pocsék hetem fénypontjának bizonyult.

– Nem Chloénak hívnak – válaszolta.

– Gondoltam, hogy nem, de mivel nem vagy hajlandó elárulni, hogy igazából mi a neved, tippelgetnem kell, míg el nem találom, Alice.

– Ez nagyon gyorsan unalmas lesz.

– Szerencsére van egy egyszerű megoldás a problémára.

A normálisnál nyomulósabb voltam, de visszább vettem volna, ha a kényelmetlenség bármi jelét látom. Viszont a nevetés csillogása a szemében azt üzente, hogy nem olyan bosszús, mint amilyennek mutatja magát… és még nem húzta el a kezét.

Biztosan ugyanarra a következtetésre jutottunk, mert egyszerre néztünk le a kezünkre.

A levegő vibrált a hirtelen feszültségtől, és újabb elektromos szikra cikázott végig rajtam.

Az első fényes volt és rövid, mint a villámlás egy derűs égen. Ez lassabb volt, erősebb, és a forróságától úgy éreztem, mintha a Markovic Stadionban futnék köröket, és nem egy légkondicionált táncteremben állnék földbe gyökerezett lábbal.

Titokzatos Lány nagyot nyelt, és még a légkondi egyenletes zümmögése sem nyomta el a pulzusom dübörgését.

Próbáltam kitalálni, mit mondhatnék még, de nem emlékeztem, miről beszélgettünk, vagy hogy mit keresek itt.

Nem voltam ennyire szétesve egy lány közelében a balsorsú belezúgásom óta Hailey Bromptonba (Brightonba költözött ötödikben, és összetörte a szívemet).

Az izgalom, hogy újra látom Titokzatos Lányt, remegéssé szelídült.

Hogyan lehet rám ilyen erős hatással, amikor alig ismerem őt? Talán a közelség mégsem jó dolog. Ha lenne eszem, távol maradnék és a céljaimra koncentrálnék: bajnokság a Blackcastle-lel, aztán európai és világbajnoki trófea.

A megmagyarázhatatlan érdeklődésem ez iránt a lány iránt sehova nem fér bele az egyenletbe.

A flörtölés egy dolog, a fókusz elvesztése egy másik.

– Essünk túl ezen! – Egy ismerős, kéretlen hang vágott át a feszültségen.

Vincent sétált be, az épületben is napszemüvegben, mint egy seggfej.

A lány végre elrántotta a kezét, és belökte a könyvet a táskájába.

Én is leejtettem a karomat, bár az enyhe bizsergés megmaradt.

– Ideje volt, hogy felbukkanj – közölte a lány, az arca láthatóan vörösebb lett, mint korábban. – Azt hittem, fel kell hívjalak, hogy emlékeztesselek a mai órára.

– Nagy volt a forgalom, és gyakorlatilag pont időben érkeztem. Nem az én hibám, hogy te mindenhová korábban állítasz be. – Vincent levegőnek nézett, hogy a lányra koncentráljon. – Kezdhetjük?

A lány és a fókusz elvesztése miatti rossz előérzetem dacára halvány féltékenység kúszott a zsigereimbe könnyed évődésüktől.

– Ismeritek egymást? – kérdeztem a lehető leglazábban.

A lány nem olyan típusnak tűnt, akinek bejönne Vincent, de furább dolgok is történtek már.

A lány szóra nyitotta a száját, de Vincent megelőzte.

– Persze. – Úgy nézett rám, mint egy gyengeelméjűre. – Ő a húgom.

4. FEJEZET

SCARLETT

Bárcsak lekaphattam volna Asher arcát, amikor Vincent bejelentette, hogy a húga vagyok. Ha az álla még lejjebb esett volna, vissza kellett volna tenni a helyére.

Nem kellett volna becsapnom azzal, hogy nem árultam el a nevemet, de egy részem remekül szórakozott azon, hogy a nagy Asher Donovan elképedt azon, hogy nem voltam hajlandó a lábai elé omlani, mint az összes többi nő a világon.

Nem állt tőlem távol a rajongás, vagy hogy bizonyos celebek bejönnek. Például, ha valaha találkoznék Nate Reynoldsszal, a kedvenc színészemmel, valószínűleg sikoltoznék és elájulnék. Egyszerűen a focistákért nem rajongtam, az, hogy az egyikük a rokonom, elhalványította a dicsfényüket.

– A húgod? – Asher végre megtalálta a hangját. A tekintete ide-oda járt köztem és Vincent között.

Megértettem, miért kólintotta ennyire fejbe a dolog. A szüleinknek természetes úton nem lehetett gyerekük, úgyhogy kisbaba korunkban örökbe fogadtak minket. Vincent sötét haja és világosbarna bőre szöges ellentétben állt az én szürke szememmel és sápadt bőrömmel, de bár biológiailag nem voltunk rokonok, a szó minden más értelmében a bátyám volt.

De nem sokan tudták, hogy adoptáltak minket, és mindig szórakoztató volt látni a reakciókat, amikor megtudták, hogy testvérek vagyunk.

– Scarlett DuBois – mondtam halvány bocsánatkéréssel. Tényleg mondanom kellett volna valamit korábban. – Az új trénered.

Asher felém pillantott, egy nyugtalanító elektromos szikra táncolt a bőrömön.

A focistaellenes elfogultságot félretéve gyönyörű férfi volt. Amolyan „Nate Reynolds futhat a pénze után”, filmsztárosan gyönyörű.

Dús, sötét haj hullott a homlokába, keretezte éles arccsontjait és érzéki ajkát. Igazságtalanul hosszú szempillák határolták a legzöldebb szempárt, amit valaha láttam, és a teste minden porcikája nagy teljesítményű tökéletességre volt formázva.

De igazából nem is a külseje volt a figyelemre méltó, bár tárgyilagosan nézve hibátlan volt. A karizmája, a teljes könnyedsége, amivel a rivaldafényben mozgott, tette lehetetlenné, hogy az ember máshová nézzen. Asher volt a világ egyik leghíresebb sportolója, mégis benne volt a szomszéd srác két lábbal a földön járó sármja.

Hűvös magabiztosságba csomagolt nyers férfiasság. A kombináció annyira mágneses volt, hogy még a focistákkal szembeni ellenségeskedésem sem tudta eltompítani. Ha nem lenne a bátyám csapattársa és riválisa, nagyon odalennék érte.

Csakhogy az, úgyhogy szedd össze magad!

– Szóval… – A torkomat köszörültem, a bőröm még mindig bizsergett az előbbi röpke érintéstől. Biztosan a ruháim statikussága miatt; ezt kapom, amiért májusban gyapjút hordok. – Kezdjünk bele! A tréningünk az erőre, a kitartásra és a rugalmasságra koncentrál. Bemelegítéssel indítunk, aztán lábmunkával folytatjuk.

Fokozatosan ellazultam, ahogy haladtunk, és az Asher közelsége miatti nyugtalanságomat elnyomta a vágy, hogy jó munkát végezzek. Nem akartam ezt a szerepet, de most, hogy megkaptam, kiváló leszek, a fenébe is!

– Csináljunk néhány mély nyújtást – kértem, miután befejeztük az alap bemelegítéseket. – A jobb lábunkat felemeljük a rúdra, levegőt veszünk, és a mellkasunkkal a lábunkra ereszkedünk. Csak lassan, van időnk…

Bemutattam nekik a mozdulatot, élveztem a nyújtást és a háttérben szóló lágy zenét. Ez volt a legmegnyugtatóbb része a…

– Az istenit!

Felkaptam a fejemet Vincent káromkodására. Leengedtem a lábamat, és megfordultam, majd megláttam, azzal küszködik, hogy a lábfejét feltegye a rúdra. A foci nem fejlesztette olyan természetesen a rugalmasságot, mint a tánc és a gimnasztika, ezért néhány nyújtás nehéz volt a játékosok számára.

Asher viszont már a helyes testhelyzetben volt, és élvezkedett a bátyám szenvedésén.

– Ez egy egyszerű nyújtás, DuBois – mondta elnyújtva. – De nem baj, ha nem megy. Nem lehetünk mind őstehetségek.

Vincent arca elvörösödött. Gyűlölt a második legjobb lenni, főleg Asher mögött. Sosem mondta ki hangosan, de gyanítottam, hogy ez volt az oka, hogy azt tette a legutóbbi világbajnokságon, amit.

Ha bárki mással került volna szembe, nem tettette volna azt a sérülést. Utált vetődni, de az Asherrel való rivalizálása néha hülyeségekre vitte rá.

– Nem lep meg, hogy ilyen alacsonyan van nálad a léc, hogy mit tekintesz tehetségnek! – csattant fel Vincent. – Rendkívüli hírek, Donovan, a cselezés és a lenyűgöző gólok nem azt jelentik, hogy jobb vagy másoknál.

– Az Aranylabda zsűrije nem ezt gondolta, amikor tavaly odaadták nekem a negyedik díjamat. – Asher négyszer nyerte el a szezon legjobb játékosának járó neves díjat; Vincent kétszer kapta meg. – Ráadásul úgy tűnik, számodra a léc nincs elég mélyen. – Asher vigyorogva nézte Vincent formáját.

A bátyám ujjai elfehéredtek a rúdon.

– Te…

– Ebből elég! – csattantam fel élesen. – Térjünk vissza a munkához! Ha vitatkozni akartok, azt a saját időtökben tegyétek!

Makacs hallgatásba burkolóztak, de a javukra legyen mondva, nem próbáltak összebalhézni még egyszer az edzés ideje alatt.

Néhány nyújtást módosítottam Vincent számára, és a következő órát azzal töltöttük, hogy a különféle lábtechnikákat gyakoroltuk, ahol a futball és a balett leginkább találkozott.

Korábban egyiküknek sem volt táncos keresztedzése, úgyhogy az első napon kesztyűs kézzel bántam velük. A foglalkozás végére még így is mindenki kimerült, és csöpögött az izzadságtól.

– Mindent visszaszívok, amit arról mondtam, hogy a foci fárasztóbb, mint a balett. – Vincent benyakalt egy üveg vizet. Az arca csillogott a verejtéktől. – Nem hiszem el, hogy fél életedben ezt csináltad szórakozásból.

– Nem csak szórakozásból. Ez volt a munkám – emlékeztettem. Sajgás nyilallt belém a volt szóra, mármint hogy korábban, mármint hogy többé már nem ez a munkám. Legalábbis a profi tánc része nem az.

És igen, fiatalabb koromban tényleg szórakoztatott a balett. Szerettem a fegyelmet, a koreográfiát és a jelmezeket, de leginkább szerettem felfedezni, hogy valamiben ösztönösen tehetséges vagyok. Miközben a kortársaim azon stresszeltek, hogy mihez fognak kezdeni, miután végeztek, az én jövőm már kőbe volt vésve.

Aztán egy esős nyári éjszaka elvette ezt a jövőt, és ott maradtam mindannak a darabkáival, ami lehetett volna.

Bizsergés futott végig a bőrömön. Megfordultam, és letöröltem a rudat, remélve, hogy Vincent nem érzékeli a hangulatváltozásomat.

Nagyon szerettem, hogy nem járt lábujjhegyen a múltam körül, ahogyan a szüleim, de néha nem voltam a megfelelő lelkiállapotban ahhoz, hogy erről beszéljek.

– Ha az órák túl nehezek, bedobhatod a törülközőt – közölte Asher. Fogott egy rongyot, hogy segítsen letörölni a rudat, és most a testemet elárasztó bizsergésnek semmi köze nem volt a múltam szellemeihez. – Biztos vagyok benne, hogy az edző megértené.

Vincent tekintete élesebb lett.

– Ó, megleszek. Miattad jobban aggódom. – Az üres palackját beledobta a táskájába. – Végtére is ebben a helyiségben csak egyvalakinek van vébécíme, és az nem te vagy.

A hőmérséklet a sarkvidéki szint alá zuhant.

Asher arca megkeményedett, miközben én elnyomtam egy grimaszt. Még én is tudtam, hogy tilos a közelében szóba hozni a világbajnokságot, és én alig ismertem ezt az embert.

– Talán nem, de nekem legalább nem kell csalnom ahhoz, hogy győzzek.

– Ki szerint csalás? A spori szerint nem. És a…

– Fejezzétek be! – Aznap másodszor szakítottam félbe a vitájukat. – A korábbi csörtéteket elnéztem, de még egyszer nem fogom. Ez egy edzés, nem ketrecharc. Nem tudom, hogy a klubotokban milyenek vagytok, de az én termemben igenis felnőttként fogtok viselkedni, és igenis profiként fogtok dolgozni. Ha képtelenek vagytok rá, vagy nem akarjátok megtenni, akkor ezt örömmel megüzenem az edzőtöknek, mert nem arra szerződtem, hogy a bébicsőszötök, a mediátorotok vagy a terapeutátok legyek. Világos?

Asher és Vincent tátott szájjal bámultak, megfeledkezve forrongó balhéjukról.

Ritkán kiabáltam, de az Asher iránt tanúsított akaratlan reakcióm és a kilátás közepette, hogy egész nyáron el kell viselnem a marakodásukat, közel álltam hozzá.

– Világos? – ismételtem.

– Mint a nap. – Asher válaszolt először, korábbi haragos arckifejezése nagyrabecsüléshez hasonlóvá olvadt, ahogy engem fürkészett.

A haragos arc szinte jobban tetszett.

– Meglesz, hugi. – Vincent pimasz mosolyt villantott, amikor sötét pillantást küldtem felé, de nem próbálta újra provokálni Ashert. Jó, Asher provokálta őt először, de miatta durvult el, amikor felhozta a vébét. – Csütörtökön együtt vacsorázunk?

Nem csapott be. Emlékeztetni akarta Ashert, hogy ebben a trióban ő a kakukktojás, de ha azt hitte, bármi előnye származik abból, hogy a bátyám, nagyon elszámolta magát.

Ettől függetlenül bólintottam.

– Ne feledd, most te választasz!

Vincenttel szokásunk volt a csütörtöki testvérvacsi minden héten (kivéve utazás és klub-kötelezettségek miatt). A szüleink válása után én Londonban maradtam az anyánkkal, ő pedig Párizsba költözött apánkkal, úgyhogy gyerekkorunkban csak a szünidőben találkoztunk.

Miután néhány éve átigazolt a Blackcastle-höz, megpróbáltuk behozni az elvesztegetett időt. A családnál semmi sem jobb, főleg, ha annyi ingyenélő és sztárfaló vesz körül, mint Vincentet.

– Egy óra múlva Match-interjúm lesz, úgyhogy viszlát. – Figyelmeztető pillantást küldött Asher felé, aztán távozott.

A fejemet csóváltam. A Match említése nyilván Ashernek szólt. Ők ketten legalább annyira vetélkedtek a sajtóért és a szponzorációkért a pályán kívül, mint a dicsőségért a pályán. Számukra minden farokméregetés volt, és folyton próbálták lepipálni a másikat.

– Szóval… – szólalt meg Asher, miközben összepakoltam, és szintén indulni készültem. Az övék volt az utolsó órám ma, és alig vártam a kellemes, hosszú fürdőt otthon. Segített a sajgásokon és fájdalmakon. És szeretem a buborékokat. – Végre tudom a nevedet.

– Méltó volt a várakozásaidhoz? – csipkelődtem.

– Félig. Úgy festesz, mint egy Scarlett. – A tekintete egy pillanatra a számra tévedt, és a bőröm újra felmelegedett.

– Á, a DuBois meg lelombozott.

– Mondhatjuk. – A felém küldött könnyed mosolytól nem kellett volna száguldania a pulzusomnak, de így történt. – Viszont meg kell dicsérjelek, amiért elértél valamit, amit lehetetlennek hittem.

– Micsodát?

– Elérted, hogy kedveljek valakit, akinek DuBois a vezetékneve.

A szememet forgattam, miközben egy bosszús nevetéssel küzdöttem.

– Javíthatatlan flörtölő vagy.

– Flörtölő? Az. Javíthatatlan? Arról megoszlanak a vélemények. – Asher kikísért a folyosóra, hosszú lábai könnyedén tartották az iramot fürge lépteimmel. – Ráadásul extrán kedvesnek kell lennem veled, most, hogy tudom, Vincent húga vagy. Már eleget szenvedtél.

Végre kitört belőlem a nevetés, és a viszonzásul kapott mosoly csillapította a belém nyilalló bűntudatot, amiért Vincent kárára nevetek.

Tényleg nem voltam felkészülve rá, hogy Asher élőben ennyire karizmatikus. Múlt héten bepillantást kaptam a pubban, de a hatást tompította a rám ömlő sör és a zsúfolt környezet is.

Kettesben lenni vele, miután láttam akció közben az edzésen, és magamon érezni a figyelme teljes súlyát, amikor egy lélek sincs a közelben… az teljesen más kérdés.

Úgy vonta magára a figyelmet, ahogy senki más. Ez veszélyes volt.

– Mostohatestvérek vagytok? – kérdezte Asher, amikor nem reagáltam.

– Adoptáltak. – Nem volt titok, bár nem kürtöltük világgá. – Mielőtt bármi mást mondanál, ennek… – Kettőnk közé mutattam. – Most vége.

Jókedv suhant át a dühítően tökéletes arcán.

– És ez micsoda?

– A flört. Szakmaiatlan.

– Attól tartok, a flört a zsigereimben van, drágám.

Pff. Törvénytelennek kellene lennie, hogy bármelyik szó ilyen istenien hangozzon, mint a drágám Asher mély, bársonyos hangján.

– Hát, változz meg, vagy nyomd el!

– A zsigerek nem így működnek.

– A balettintézetben igen. – Megpillantottam az üdvözülésem a folyosó végén. – Carina! Hát, itt vagy! – Gyorsítottam. Végre valaki, aki a pajzsom lehet. – Kerestelek.

Felnézett a kezében tartott papírhalomból.

– Tényleg? Mármint persze hogy kerestél. – A tekintete Asherre siklott, és esküszöm, hogy álmodozó sóhajt hallottam. Jaj, ne! Ne kezdd te is! – Helló!

– Szia! – Asher mosolyát csakis bugyilecsúsztatóként lehetett jellemezni. – Láttalak Scarlett-tel múlt héten a pubban, igaz? Asher vagyok.

A kezét nyújtotta, amit Carina túl nagy lelkesedéssel ragadott meg.

– Carina. Annyira örülök, hogy hivatalosan megismerhetlek. Óriási rajongód vagyok.

Asher még ragyogóbban mosolygott.

– Kösz. Akkor esetleg tudsz segíteni meggyőzni Scarlettet, hogy nem én vagyok az ördög? – A hangját összeesküvő suttogásig halkította. – Szerintem nem kedvel túlságosan.

– Ó, senkit sem kedvel túlságosan, de ne aggódj! Majd megbékél. Idővel.

– Elnézést! – tettem keresztbe a karomat. – Az orrotok előtt állok.

– Igen, tudom – közölte áruló barátnőm. Kitűzte az egyik papírt a hirdetőtáblára. – Hadd tegyem ki ezeket, aztán mehetünk.

Asher a papírt böngészte.

– „Próbatánc a munkatársak előadásához” – olvasta hangosan. – „Az idei előadás a Lorena lesz.” Arról a balettről még sosem hallottam.

– Újabb alkotás – magyarázta Carina. – Kortárs, nem klasszikus.

– Melyik szerepre jelentkezel? – kérdezte tőlem Asher. – Szeretnélek színpadon látni. Mutasd meg, hogyan csinálják a profik!

Most még a mosolya sem volt elég, hogy kilazítsa összeszoruló gyomromat.

– Egyikre sem – válaszoltam. – Nem veszek részt előadásokon.

– Miért nem?

– Csak mert. – Kerültem Carina együttérző pillantását. Vincenten kívül ő volt az egyetlen, aki ismerte az előadás körüli gondjaimat. – Nincs időm.

– Az előadás rengeteg meló – tette hozzá, engem támogatva. – A munkatársak részvétele nem kötelező.

– Az nagy kár. – Asher őszintén csalódottnak tűnt.

Nem ő volt az egyetlen. Ha csettinthetnék az ujjaimmal, és teljesülhetne egyetlen kívánságom, azt kívánnám, bár újra színpadon táncolhatnék, de az élet nem így működik.

– Indulnunk kell, különben lekéssük a vonatot. – Carina karjába fűztem a karomat, és elvonszoltam a folyosón, mielőtt Asher még jobban belevont volna minket a beszélgetésbe. – Találkozunk szerdán a következő órán – tettem hozzá, hátrapillantva a vállam felett.

Úgy mosolygott, mintha pontosan tudná, miért sietek el.

– Alig várom, Scarlett!

Fojtogató borzongás futott végig a gerincemen.

Ha az, ahogy a drágámot mondta, törvénytelen, az a bársonyos meghittség, amivel a nevemet kimondta, egyenesen bűnös volt.

Nem néztem vissza, de a tekintete melege még jóval azután is érződött, hogy befordultunk a sarkon.

– Hűha! – mondta Carina, amint hallótávolságon kívül kerültünk.

Nem kellett kifejtenie.

Ha jó, ha nem, pontosan tudtam, mire céloz.

5. FEJEZET

ASHER

A Titokzatos Lány Scarlett.

Scarlett Vincent húga.

Vincent húga az új trénerünk.

Két napom volt felfogni ezt az eszelősséget, és még mindig nem tudtam megmondani, mit érzek ezzel kapcsolatban.

Scarlett semmiben sem hasonlított ahhoz, amilyennek Vincent húgát képzeltem. Csendesebb volt, sziporkázóbb és szúrósabb, a lehető legelbűvölőbb módon. Hétfőn arra készülve állítottam be az akadémiára, hogy legjobb esetben elviselem őt, és most megtudtam, hogy a lány, aki folyamatosan a fejemben jár, a legnagyobb riválisom húga.

Az univerzumnak beteges a humora.

Megálltam a terem ajtajában. Scarlett már odabent volt, épp készülődött, de valami megakadályozott abban, hogy azonnal belépjek.

Azt mondtam magamnak, hogy távol maradok tőle, mielőtt megtudtam, hogy kicsoda. Nyilván ez a lehetőségem már elúszott.

Arra viszont van lehetőséged, hogy ne állíts be extra korán azért, hogy több időt tölthess vele kettesben, közölte egy idegesítő hang a fejemben.

Az állam megfeszült. Jaj, fogd már be!

Magammal vitatkoztam. Az soha nem jó jel.

Scarlett megfordult. A tekintetünk találkozott, és a tudatosság érzése futott végig a gerincemen.

– Korán jöttél. – Nem mozdult el a helyéről, a rúd mellől, és én sem az ajtóból.

– Egyszerűen ilyen diák vagyok.

– Úgy érted, a tanár kis kedvence?

– Drágám, ha kis kedvencnek akarsz hívni, nem állítalak meg.

A szám halvány mosolyra húzódott, mire Scarlett nyakán és arcán rózsás pír kúszott fel.

Annyira könnyen elpirult. Imádnivaló volt, főleg, amikor ellentmondott a száján kicsúszó szavaknak.

– Két új szabály – közölte a lány. – Egy, nincs velem flörtölés. Soha.

– Áh, megint itt tartunk. A soha hosszú idő. – Végre elhagytam a helyemet az ajtóban, és beléptem a terembe. – És nem flörtöltem. Az igazat mondtam.

– Kettő – folytatta, levegőnek nézve. – Ne hívj drágámnak!

– Mit szólsz a mézecskéhez?

– Nem.

– Madame?

– Nem.

– Csingiling?

– Csak ha azt akarod, hogy csingilingen rúgjalak a lábad között.

Nevetés szakadt fel a mellkasomból.

– És én még azt hittem, hogy a balerinák lágyak és elegánsak.

– Ó, azok vagyunk! – Scarlett felvonta a szemöldökét. – Valamint a világ legerősebb sportolói közé tartozunk. Úgyhogy hidd el, amikor azt mondom, hogy rúgni fogok, és fájni fog.

– Hiszek neked. – Nem tudtam abbahagyni a mosolygást. – Nincs flörtölés, nincs drágám. Megértettem.

Az évődésünk elakadt, amikor a következő pillanatban beállított Vincent. Tipikus. Mindig tönkrevágta a dolgokat.

Viszont élénken élt a fejemben Scarlett figyelmeztetése a legutóbbi óráról, úgyhogy tartottam a számat, és amennyire tudtam, figyelmen kívül hagytam Vincentet.

Az edzőnek valószínűleg nem ez járt a fejében, amikor kényszerített minket, hogy együtt tréningezzünk, de ő nem volt itt. Amiről nem tudott, az nem fájt neki.

Mindenesetre nem sok időnk jutott arra, hogy „közelebb kerüljünk egymáshoz”. Az emberek alábecsülik a balett szigorúságát, mert annyira éterinek látszik, de valójában a tréning brutális volt, és továbbra is kezdő szinten voltunk.

Scarlett törékeny termete megtévesztő volt, úgy vezette az órát, mint egy rohadt kiképző őrmester. Még az edző is le lett volna nyűgözve.

– Egy, két, há’, négy! Újra, két, há’, négy. Jó. Még egyszer! Én… – Scarlett elakadt, az arcából kifutott a szín.

Vincenttel tétováztunk.

– Jól vagy? – kérdeztem ugyanakkor, amikor ő elkezdte, hogy:

– A…

– Nem, jól vagyok. – A lány feszült mosolyt villantott. – Nekem csak… ki kell mennem a mosdóba. Folytassátok! Mindjárt jövök.

A tekintetem követte kifelé a teremből. A járása furcsa volt, mintha az egyik lábát jobban használta volna, de talán csak a szemem káprázott.

Jól van. Nem volt oka hazudni, és még ha lenne is valami gondja, tud vigyázni magára.

Akkor miért aggódtam?

– Eszedbe se jusson! – Vincent éles hangja újra magára vonta a figyelmemet. – Láttam, hogyan néztél rá – folytatta, amikor kérdőn felvontam a szemöldökömet. – Ha hozzáérsz a húgomhoz, neked véged.

– Állj le a túlféltő báty-műsorral, DuBois! Klisés.

– Csak barátilag figyelmeztetlek. – Az arckifejezésében cseppnyi barátságosság sem látszott. – Scarlett tiltott terület.

– Scarlett meg tudja mondani, mit akar.

– Igen, de túl kedves azokkal a para alakokkal, akik ki akarják használni.

Nem voltam benne biztos, hogy ugyanazt a Scarlettet ismerjük-e, mert akit én ismertem, tökéletesen helyre tudott tenni engem.

A megjegyzése „para alakokkal, akik ki akarják használni” részéről nem voltam hajlandó tudomást venni. Ismertem a szándékaimat és a határaimat, Vincent pedig rohadtul azt gondol, amit akar.

– Nem mintha sikerrel járnál, ha próbálkoznál is. Nem fog még egyszer focistával randizni. – Vincent vállat vont. – Nagy pech.

Még egyszer? Melyik játékossal járt korábban? Meddig jártak? Régen kavartak, vagy épp nemrég szakítottak?

Visszafogtam irracionális késztetésemet, hogy kifaggassam Vincentet az exről. Nem adnám meg neki ezt az elégtételt.

Scarlett visszajött, és rövidre zárta a beszélgetésünket. Az arcszíne némileg visszatért, de a hangjából hiányzott az óránk első felére jellemző erő.

Vincent mondott valamit franciául. Scarlett ugyanúgy válaszolt, és sokatmondó pillantást küldött felé. Bármit is mondott, a húga nem akarta, hogy előttem tegye, még egy másik nyelven sem.

Majdnem végeztünk, amikor Vincent telefonja megszólalt.

– Tudom, tudom, bocs! – A sarokban álló sporttáskájához szaladt. – De ez apa vészcsengőhangja.

Scarlett homlokráncolása látható aggodalomba olvadt, miközben Vincent felvette a telefont. A pasi hallgatott, mondott pár nyers szót franciául, aztán befejezte a hívást.

– Mi történt? – kérdezte a lány.

– Apa balesetet szenvedett. – Újabb gyors francia szavak, melyeket Scarlett bólintása és Vincent oldalpillantása követett.

Én mi a fenét csináltam?

– Elnézést a közjátékért – szabadkozott Scarlett, miközben Vincent a vállára vette a táskáját. – Ez nem szokásom, de…

– Semmi gond. Megértem. – Már amúgy is csak tíz perc maradt a tréningből, és az izmaimnak jólesett volna egy kis szünet. – Apukád jól van?

– Azt hiszem. Vincent majd elintézi. Apu… válogatós azzal kapcsolatban, hogy ki foglalkozzon a személyes ügyeivel.

– Később felhívlak a hírekkel. – Kifelé menet Vincent rám szegezte kemény tekintetét. – Ne feledd, amit korábban mondtam!

A Nobel-békedíj bizottságának tudnia kellett volna, hogy úgy döntöttem, én leszek az okosabb, és nem vágtam vissza. Az apja megsérült, és végtére is nem vagyok szörnyeteg.

– Még egyszer elnézést. – Scarlett bizonytalan kézzel lesimította a kontyát. – Ez csak a második óránk, úgyhogy nem akarok rossz benyomást kelteni. Általában nincs ennyi zavaró tényező.

– Zavaró tényezőn azt érted, hogy kimentél vécére, és egy családi vészhelyzet történt? – Nekidőltem a rúdnak, és karba tettem a kezem. – Milyen szakmaiatlan! Azonnal fel kellene mondanod!

A szája megremegett.

– Ha így mondod, asszem nem olyan rossz a helyzet.

– Soha nem az.

A távolban dörgött az ég, és az ablakra vonta meglepett tekintetünket. Annyira lefoglalt az, ami a teremben történt, hogy észre sem vettem, ahogy a gyönyörű tavaszi délután tomboló viharrá változott.

– Ne mondd, hogy ilyen időben metrózol! – mondtam, miközben Scarlett összeszedte a cuccait.

Tizenöt perces sétára volt a legközelebbi metróállomás, és úgy hangzott, hogy odakint kitört az apokalipszis.

– Az emberek állandóan metróznak esőben.

– Csak amikor nincs más választásuk. Hadd vigyelek haza! – Követtem őt ki az ajtón és végig a folyosón. – Carina korán elment, úgyhogy nem kell megvárnod.

Scarlett felém pillantott.

– Kémkedsz utána?

– Összefutottam vele a terem felé tartva. Azt mondta, ma délután orvoshoz megy.

– Miért menne… mindegy. – Scarlett a fejét rázta. – Ő a túl sok infó királynője.

– Gondolj bele! – kértem, miközben a kijárathoz közeledtem. – Inkább metróznál egy rakás vizes, mogorva ingázóval, vagy élveznéd egy vadiúj Mercedes utasülését?

– A metró. Hallottam sztorikat arról, hogyan vezetsz, és nem akarok a részese lenni.

El kéne engednem a dolgot. Beszélnem sem kellene vele a tréningen kívül – semmi figyelemelterelés meg minden –, de ő valahogy elfelejtette velem a józanságot.

– Szedán, nem sportautó. – A Mercedes volt a lesifotósok elleni álcám. – Egyetlen mérfölddel sem lépem túl a sebességhatárt, ígérem!

– Nem, kösz! – Scarlett kinyitotta az ajtót. – Majd megyek a…

– Asher! Asher, ő az új barátnője?

– Milyen érzés, hogy elveszítette a bajnokságot a Blackcastle-nél töltött első szezonjában?

– Igaz, hogy Vincenttel együtt tréningeznek ezen a nyáron?

Kérdések és vakuvillanások záporoztak ránk, akár a bombák az iskola máskülönben békés menedékében.

Nyüzsögtek körülöttünk a fotósok, az esőkabátjaik vízcseppektől csillogtak, a kameráikat az arcunkba tolták, miközben egy pillanatra elakadt a szavam a döbbenettől.

Hogy a fenébe találtak meg? Az intézetben mindenkinek titoktartási szerződést kellett aláírnia, és mindig óvatosan vezettem az otthonomtól az akadémiáig. A legfontosabb, hogy a fenébe jutottak túl a biztonsági kapukon?

– Látta, hogy Holchesterben az emberek elégetik a mezét?

– Milyen érzés, hogy akik régen imádták, most utálják?

A lárma egyre durvult. A felhúzott kapucnikkal és az arcukat eltakaró óriási, fekete lencséikkel marakodó keselyűrajra hasonlítottak.

A szívverésem felgyorsult. Az ordibálás és a villanások fehér zajjá olvadtak össze, miközben a gyomrom összeszorult az ismerős letaglózó érzéstől.

Konkrétan nem utáltam a médiát. Szimbiotikus kapcsolatban álltunk, de csak akkor, ha a dolog kölcsönös volt.

Ezt utáltam: a lerohanásokat, a betörést a magánszférámba, az undorító kísérleteket, hogy felhúzzanak, hogy pár dolcsiért eladják a reakciómat. Ezért nem voltam hajlandó esélyt adni nekik erre.

Az eső kövér, nehéz cseppekkel esett, amitől bőrig áztam. Mennydörgés robajlott a fejünk felett, és növelte a káoszt, miközben összeszedtem magam, és próbáltam átfurakodni a tömegen.

Azon majd később aggódom, hogyan találtak meg. Most el kell jutnom a kocsimhoz, és el kell tűnnünk innen.

Tűnnünk. Scarlett.

Megfordultam, a szívem pánikolva kalapált, amikor láttam, hogy lefagyva áll a lépcső tetején, a szeme tágra nyílt, az arca sápadt. Azt hittem, közvetlenül mögöttem jön, de úgy tűnt, sokkot kapott.

Az egyik fotós mondott valamit, ami beleveszett a viharba, és megragadta Scarlett karját.

Valami átkattant, és az eltökéltségemet, hogy tartom a számat, elsöpörte a vörös köd.

– Hé! – Visszafordultam, és ellöktem tőle. – Hozzá ne merjen érni!

A fényképezőgépek újra őrült kattogásba kezdtek.

– Lefekszenek egymással?

– Ő a trénere?

– Milyen kapcsolatban állnak?

– Asher?

– Asher!

A hangom és az újbóli kiabálás felrázta Scarlettet a döbbenetéből. Megragadta kinyújtott kezemet, és együtt futottunk a kocsimhoz.

Oda sem figyelve átcsörtettem a fotósok között, és valahogy eljutottunk az autóhoz újabb incidens nélkül.

Megadta a címét, de egyikünk sem szólalt meg újra, míg el nem hajtottam az akadémia területéről, és a fényképezőgépek már csak távoli hordának tűntek.

– Jól vagy? – kérdeztem. Úgy tűnt, ez a nap kérdése.

– Aha. Csak… – Scarlett pislogott, a sokk hosszú távú nyoma egyértelmű volt a hangja remegéséből. – Veled mindig így van?

– Nem mindig, de a legtöbbször.

Ez volt a számtalan ok egyike, amiért nem randiztam. Bármilyen kapcsolat szétporladna a focis kötelezettségek, a nyilvánosság vizslatása és a tolakodó lesifotósok együttes súlya alatt. Mindenki egy celebbel akar járni, míg egy nap arra nem megy haza, hogy valaki a szemetükben turkál valamilyen értékes holmi után.

– Úristen! – Scarlett összehúzta magát az ülésben. – Hogy találtak meg?

– Vagy valaki megszegte a titoktartási megállapodást, vagy követtek a házamtól, és nem vettem észre.

Fel kell hívnom a sajtósomat, hogy el tudná-e intézni a képeket, mielőtt megjelennek. A paparazzók gyakran gyorsan játszanak, és lazán kezelik a szabályokat, de Sloane a múltban is úgy hajlítgatta azokat, ahogy neki tetszett. Nem akartam, hogy Scarlettnek meg kelljen küzdenie azzal a totális káosszal, amit az jelent, hogy az arca ott virít az összes pletykalapban.

– Kösz, hogy segítettél – jegyezte meg csendesen. – Nem kellett volna. Valószínűleg lett egy sokat érő képük arról, hogy meglökted azt a fickót.

– Megérdemelte. – Az izmaim újra összerándultak, amikor felidéztem, ahogy az a seggfej rátette a kezét. – Nem lett volna szabad hozzád érnie.

Scarlett nagyot nyelt.

– Meglep, hogy eddig nem futottál bele hasonlóba – mondtam újabb csend után. – A bátyád miatt.

– Óv engem az ilyesmitől. Ráadásul a szezonon kívül Párizsban él, amikor viszont itt van, egymásnál lógunk együtt, nem nyilvánosan.

– Szóval közel álltok egymáshoz.

– Igen. Különböző városokban nőttünk fel, de gyakran beszéltünk. Nem volt sok barátom gyerekkoromban, a balettórarendem miatt, neki meg ugyanez volt a gondja a focival. Mi álltunk a legközelebb ahhoz, hogy egymás bizalmasai legyünk.

Fura volt. A Vincent téma általában idegesített, de Scarlettet egész nap tudtam volna hallgatni anélkül, hogy megunnám.

Igaz ennek inkább hozzá volt köze, mint a témához. Annyira zárkózott volt, hogy bármilyen bepillantás a magánéletébe nagyon érdekelt.

Megálltam a pirosnál, és rápillantottam. Scarlett egyenesen előre nézett, elgondolkodva ráncolta a homlokát. Elég jól olvastam az emberek arckifejezését, ő pedig lehet, hogy a szavaimon, az életén, vagy azon morfondírozott, hogy mit akar vacsorázni. Fogalmam sem volt.

A tekintetem végigkövette profilja elegáns ívét, kerestem valamit, amit nem tudtam megfogalmazni. A szempilláira vízcseppek tapadtak, és beborították balerinakontyba simított tincseit. Az orra elegáns lejtője buja szájnak és finom állnak adta át a helyét, mindkettő makacsul megfeszült.

– Fejezd be! – szólalt meg anélkül, hogy rám nézett volna.

– Micsodát?

– Hogy bámulsz.

– Nehéz lesz a tréning, ha nem nézhetek rád.

– Ha a tréning miatt nézel rám, az rendben van. Az, hogy így bámulsz, nincs. – Végre elfordította a tekintetét az útról, és közöttünk mutogatott.

– Pontosan hogyan nézek rád? – kérdeztem jókedvűen.

– Mintha… – Scarlett elakadt, és a levegő hirtelen szinte tapinthatóvá sűrűsödött.

Nem nézett a szemembe, de a lassú vízcsöpögés az ablakokon passzolt a pulzusom felgyorsulásához.

– Mintha mi?

A kérdés ott lebegett közöttünk, elég lágyan ahhoz, hogy ne zavarja meg a kocsi belsejét borító feszültséget.

Az ajka szétvált, hogy levegőt vegyen, aztán felszegte az állát, az arca megkeményedett.

– Mintha flörtölnél velem. Azt nem szabad, emlékszel? Ez az egyik szabály.

– Sok olyanod van?

– Micsoda?

– Szabályod.

– Balerina vagyok. Szabályok szerint élek.

– Az nagy kár. – A lámpa végre zöldre váltott, és megszakítottam a szemkontaktust, hogy az útra figyeljek. – Nélkülük többet szórakoznál.

Scarlett tekintete felmelegítette az arcomat, aztán ő is újra előre nézett.

Az ezt követő csendben a feszültség nem tűnt el, inkább átalakult, egyenletes zizegéssel töltötte meg a levegőt, én pedig minden porcikámmal tudatára ébredtem a jelenlétének, még akkor is, amikor nem néztem egyenesen rá.

Lába finom mozdulatának. Álla mélyedésének. Mellkasa finom hullámzásának.

Basszus! Az ujjaim megfeszültek a kormányon.

A Scarlett lakásáig tartó húszperces út egyszerre tűnt túl hosszúnak és túl rövidnek, és amikor egy elmormogott kösz kíséretében végül kiszállt a kocsiból, nem voltam képes többre egy biccentésnél.

Megvártam, míg biztonságban bement, aztán hajtottam el, de az illata ott maradt.

Scarlett tiltott terület. Vincent figyelmeztetése visszhangzott a fejemben.

Szándékomban állt betartani ezt. Nem azért, mert féltem a fickótól, hanem mert attól féltem, mit tenne velem, ha nem teszem, és túl közel kerülök Scarletthez.

6. FEJEZET

SCARLETT

– Ki hozott haza?

– Miből gondolod, hogy valaki hazahozott? – Kipakoltam a rendelt kínai kajánkat, és kerültem a bátyám tekintetét. – Mindig metróval járok.

Nem csütörtök volt, de egy órával ezelőtt beállított a lakásomra, miután megoldotta apánk helyzetét. Vetettem egy pillantást az arcára, beengedtem, és rendeltem magunknak kaját.

Néha a testvéri intuíció erősebb a magyarázatoknál.

– Hosszú a séta a metróállomástól, és nem szárad esernyő a folyosón. Vagyis nem metróztál. – Vincent megvonta a vállát. A konyhaasztalnál ültünk a szokásos helyünkön, én az ablak, ő a hűtő mellett. – Pofonegyszerű, drága Watson!

– Hűha, Sherlock Holmes itt ül a konyhámban! Valaki hívja a BBC One-t, és szóljon, hogy kell még egy reboot!

– Ha-ha! – Vincent kikapott egy tavaszi tekercset a dobozából. – Nem Carina, igaz? Mert nem felejtettem el, amikor a Lambómmal nekiment a padkának.

– Azért többször bocsánatot kért – feleltem, elnyomva egy nevetést Vincent képének emlékére, amikor meglátta a karcolást hőn szeretett autóján. Carina olyan volt neki, mint egy második húg, csak ezért engedte őt a kormány mögé ülni. – És nem, nem ő volt. Valaki más az akadémiáról.

Asher ott tréningezett, ezért átmenetileg az akadémia tagja, úgyhogy nem hazudtam. Gyakorlatilag.

Nem akartam egy kocsiba szállni Asherrel. Nem viseltem jól a számomra új sofőröket, ezért ritkán taxiztam, de a lesifotósok támadása nem hagyott számomra más választást.

– Szóval a tanári karból valaki. – Valamiért Vincent megkönnyebbültnek tűnt. Talán egy paranoid része attól félt, hogy Asher hozott haza. – Jó.

Nem javítottam ki, és bizonyítottam, hogy a paranoiája jogos.

Visszatekintve rettegnem kellett volna, ismerve Asher hírét, hogy felelőtlenül vezet. Viszont biztonságosan és lassan haladt, és a beszélgetésünk megakadályozta, hogy kiakadjak.

Olyasvalakihez képest, akinek a puszta jelenléte kiakasztott, valahogy enyhíteni is tudta a szorongásomat. Konkrétan annyira elterelte a figyelmemet, hogy nem maradt időm bármi másra gondolni.

Nyugtalanság szorította össze a bensőmet. Nem tetszettek az Asherre adott ellentétes reakcióim. Jobban szerettem az érzelmeimet külön dobozokba pakolni: fekete és fehér, jó és rossz, ábécérendben és színek szerint. De ha Asherre néztem, egy összekutyult szürke vászon voltam.

Gyűlöltem a szürkét.

– Szóval megbeszéljük, mi történt? – kérdeztem témát váltva. Asherrel nem csináltunk semmi rosszat, de nem akartam, hogy Vincent kiakadjon, és hirtelen azon kattogjon, hogy összeálltam az ellenséggel. – Hogy van apa?

Csak annyit tudtam, hogy balesete volt. Amiből bőven kijutott neki most, hogy nyugdíjba ment, és állandóan tett-vett, de általában csak beverte a fejét, vagy a kezére csukta az ajtót. Mindenesetre úgy csinált, mintha minden alkalommal haldokolna.

Nem csak Vincent volt drámakirálynő a családban.

De akkor is ő az apánk, és kötelességünk ránézni, ezért kapott Vincenttől vészcsengőhangot.

– Elesett, és eltört a csípője. Jól van – mondta, mire már nyitottam is a számat. – Nincs szüksége műtétre. De, izé… megkért, hogy menjek haza, és maradjak vele, amíg a szezon el nem kezdődik, vagy amíg tejesen fel nem épül.

Összeszűkült a szemem, amíg Vincent befalta a tavaszi tekercset.

– Nem tudsz felfogadni egy ápolónőt? Konkrétan muszáj, hogy te menj?

– De, felfogadtam egy ápolónőt, ezért akarja, hogy maradjak vele. Tudod, hogy utál idegenekkel kettesben lenni.

Jogos, de…

– Vincent, te még egy tányér rendes levest sem tudsz elkészíteni. Mit fogsz csinálni, amíg ott vagy?

Nem tudtam elképzelni, hogy az én csodálatos, sportos, ám mélyen elvarázsolt bátyám bármiről is gondoskodik, aminek nincsen köze a focihoz, a videójátékhoz vagy a bulizáshoz.

– Jó, hogy a levesnek semmi köze ehhez – ellenkezett. – Csak társaság kell legyek apunak, és el kell érnem, hogy jobban elviselje, hogy az ápolónő éjjel-nappal ott van. Ha nem vagyok ott, képes a nőből kihozni a gyilkost.

– Meddig fog tartani a felépülése?

– Nehéz megmondani. Az orvosok három-négy hónapra becsülik.

– Hmm. – Halvány gyanakvással fürkésztem őt. – Nem azért csinálod ezt, hogy kibújj az Asherrel közös tréning alól, ugye?

– Dehogy! – csattant fel. – Bízz bennem, Lettie, inkább maradnék Londonban. Nem akarom, hogy egyedül birkózz meg Asherrel, főleg, amikor ő…

Ledermedtem.

– Főleg, amikor ő micsoda?

Tud a hazaútról. Tudja, hogy Asher flörtöl veled, és dacára annak, amit mondasz, egy részednek ez tetszik.

– Főleg, amikor ő ekkora pöcs – közölte Vincent pillanatnyi tétovázás után. – Ne dőlj be a sármőr műsorának, amit a lányoknak ad elő. Csak ennyi. Műsor. Milliószor láttam. Soha nem kellett volna szerződtetnünk – tette hozzá morgolódva. – Látod, milyen. Több vele a zűr, mint amennyit ér.

A megkönnyebbülés ellazította összeszoruló tüdőmet. Nem tudja.

– Nem vagyok hülye. Ráadásul van egy szigorú „focistával ne”-szabályom. Asher Donovan nincs rajta a romantikus radaromon, és soha nem is lesz.

A vonzalom nem számít románcnak. Ez önkéntelen, hormonális dolog. A testem talán nem ért egyet, de az agyam határozottan igen, a szívemet pedig biztonságban elzártam.

Azonban a bűntudat magja ott maradt a mellkasomban. Nem számít, hogyan racionalizáltam az autózást, árulásnak érződött, és utáltam bármi olyasmit tenni, ami kockáztatta a kapcsolatomat Vincenttel. Carinán kívül ő volt az egyetlen, akiben teljesen megbíztam.

– Oké. – A válasza ellenére Vincent homlokráncolása elmélyült. – Jobban belegondolva talán beszélhetek apával, és meggyőzhetem, hogy az ápolónője nem fogja, nem is tudom, leszúrni őt álmában, amikor nem vagyok ott. Hétközben itt lehetek a tréningen, hétvégenként pedig elvonatozhatok Párizsba. Minél többet gondolkodom rajta, annál kevésbé bízok a rohadék Donovanben.

– Ez nevetséges. Minden hétvégén elutazol Párizsba? – A fejemet ráztam. – Apát nem lehet meggyőzni. Ki fog akadni, és te is tudod.

– De…

– Ne kezelj gyerekként! – mutattam rá a villámmal. – Megleszek. Egyébként a Főnök nem azért tréningeztet titeket velem, mert azt akarja, hogy együtt dolgozzatok? Ha nem vagy itt, az semmissé teszi a célt. Jó esély van rá, hogy az egész programot lefújja, és Asher újra edzhet egyedül.

Vincent hosszan nézett engem, aztán a válla ellazult.

– Igazad van. – A megkönnyebbülés megremegtette a szavait. – Ha a főnök leokézza a távozásomat, amit gyakorlatilag muszáj neki, nem fogja kényszeríteni Donovant, hogy veled maradjon. Hülyeség lenne.

Reméltem, hogy ez lesz. Különben Asherrel kénytelenek lennénk kettesben tréningezni. Heti háromszor, a nyár hátralévő részében minden áldott héten.

Kósza nyugtalanság kavarta fel a gyomromat. Csalódás vagy izgalom? Nem tudtam megmondani, ami riasztó volt.

– Pontosan. – Reméltem, hogy magabiztosnak hangzom, nem úgy, mintha magamat akarnám megnyugtatni. – Kizárt, hogy azt tenné.

– Az órák folytatódnak. Már beszéltem Frankkel. Vincent távolléte semmin sem változtat számodra és Asher számára – közölte Lavinia, látszólag nem észlelve meglepett nyikkanásomat, vagy közönyösen fogadva azt.

Vincent holnap utazik Párizsba a Főnök engedélyével. Frank valószínűleg gyanakodott a pont jól időzített családi vészhelyzet miatt, de nem sokat tehetett ellene. A bátyám hivatalosan felszabadult az edzések alól.

Reggel találkozót kértem Laviniától, hogy megtudjam, a távozása kihat-e a nyári kötelezettségeimre.

Úgy tűnt, nem.

– Nem értem. – Szorongás kavargott a zsigereimben. – Az órák célja az volt, hogy Vincent és Asher megtanulják, hogyan dolgozzanak együtt. Ha Vincent nincs itt, akkor…

– Ez volt az egyik cél. Viszont továbbra is edzeniük kell, mint a normál sportolóknak. Már aláírtunk egy szerződést a Blackcastle-lel, és egész nyárra fizettek. Nincs értelme visszacsinálni az egészet egy távozás miatt.

– Értem. – Mosolyt erőltettem magamra. Hülye szerződések.

– Ez azt jelenti, hogy kettesben dolgozol majd Asherrel. – Lavinia engem nézett a szemüvege pereme felett. – Gondot okoz?

– Én… nem. Természetesen nem.

Magánórák Asherrel. Nem gond.

Egyáltalán… nem gond.

Vincent tudja? Abban a meggyőződésben hagyta ott a vacsoránkat, hogy a Főnök rövidre zárja a tréningprogramot. Ha nem tudja, tombolni fog, amikor rájön, de ezen a ponton nem tehet ellene semmit. Kizárt, hogy az apánk visszaengedi ide, míg az ápolónő el nem tűnik a házból.

Tetszik, vagy sem, nyár végéig Asher itt marad a nyakamon.

– Szeretnél még megbeszélni valamit? – kérdezte Lavinia sokatmondóan.

A nem akkor ért a nyelvem hegyére, amikor a tekintetem megállapodott a Lavinia mögötti fényképen. A szereplőgárda szerepelt rajta a tavalyi tanári előadás után. Minden oktató jelen volt, kivéve engem és Bardent, aki a nászútján volt.

Melyik szerepre jelentkezel? Szeretnélek a színpadon látni.

Egy jégszilánk fúródott a zsigereimbe.

Hazudtam arról, hogy túl elfoglalt vagyok az előadáshoz. Az igazság az, hogy hiányzott, hogy a színpadon legyek. Hiányzott a sima fa siklása a talpam alatt, a pulzust dörömböltető crescendók a csúcsjelenetek alatt, a transzcendens érzés, amikor csak én vagyok és a zene.

Amikor a színpadon voltam, nem gondoltam túl a dolgokat, egyszerűen mozogtam.

De a vágyam, hogy újra előadjak, nem nyomta el a félelmeimet. Öt éve nem igazán táncoltam színpadon. Ha megpróbálnám, régi sebeket tépnék fel, vagy ami még rosszabb, totális kudarcot vallanék?

Scarlett DuBois. Ő volt a következő nagy sztár, és most nézzenek rá. Még egy iskolai előadás próbatáncára sem képes elmenni.

A jégszilánk mélyebbre csusszant a mellkasom mögött.

– Nem – válaszoltam Lavinia kérdésére. – Nincs semmi más.

Elhagytam az irodáját, és a fejemet ráztam Lavinia kérdő tekintetére. Majd később elmagyarázom neki a dolgokat.

A nap további részében próbáltam nem gondolni Asherre vagy az előadásra. Helyette válaszoltam Emma kérdéseire arról, hogyan kell készülni egy nagy előadásra, hallgattam, ahogy Carina ebéd közben bőségesen ellát vad történetekkel a tanulók szüleiről (a táncos anyukák a legrémisztőbb fajta), az egyik szünetben beszéltem az apámmal, és nem törődtem az anyám hangüzenetével arról, hogy összehoz nekem egy vakrandit.

– Scarlett, édesem, hívj vissza, amikor tudsz! – kérte. – Csodálatos kilátásaim vannak számodra! A pasi egy é…

– Változott a szerelésed.

A telefonom kicsúszott a kezemből, és a terem padlóján koppant.

– Jézusom! Ne settenkedj így oda emberekhez!

Asher nekidőlt az ajtófélfának, maga volt a könnyed pusztítás farmerben és szürke pólóban.

Pff. Hogy lehetséges, hogy valaki ilyen jól néz ki ilyen alap cuccban?

A homlokomat ráncoltam, érthetetlenül bosszús voltam.