MIHÁLY ANDRÁS

KI ÖLTE MEG A PROFESSZORT?

NOVELLÁK ÉS ELBESZÉLÉSEK

Könyv Guru

Budapest, 2025

Hogyan találja meg élete szerelmét egy kissé bohém (és már nem annyira fiatal) férfi? Lehet-e szerelmesnek lenni a tatárjárás után? Egy idősödő angol filológus és fiatal etióp barátnője gyilkosság szemtanúi lesznek Londonban, ki ölte meg a professzort? Minden történet egy végtelenül hosszú film, a múló idő egy kicsike darabja. Néha egészen közelről, néha pedig nagy távolságból nézzük az eseményeket, amelyek akár velünk is megtörténhettek volna.

TARTALOMJEGYZÉK

Rudi és Kató

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

Rövidfilm a boldogságról

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Ki ölte meg a professzort?

1. Gregory

2. Gregory álma

3. Találkozás

4. Miryam

5. Pickles professzor

6. Még egy randevú

7. Pickles kitárulkozik

8. Gyilkosság az utcán

9. Ki ölte meg a professzort?

Tulipán

I.

II.

III.

IV.

Szerelem a tatárjárás után

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

Múlik az idő

Ezernyolcszáz-hatvankettő

Ezerkilencszáz-tizenkilenc

##

##

##

##

Munkások

I.

II.

III.

1IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

Hazatérés

Vasárnap

Hétfő

Kedd

Szerda

Csütörtök

Péntek

Szombat

A könyvben említett személyek és történetek az írói fantázia által keletkeztek.

Kérem őket elvonatkoztatni mindennapi életünktől és a valóságtól. (Mihály András)

RUDI ÉS KATÓ

I.

A kórteremben két beteg feküdt, két idős férfi. Csend volt, csak néha koppant lépés a hosszú folyosón. A nagy ablakokon túl poros hársfák álltak. Leveleik már száradtak, barnultak voltak, és időnként egy-egy levél lassan lekerengett a földre. Ősz volt kívül, és odabent is.

Az egyik férfi ébredezett a délutáni szunyókálásból, ásított, karjait a feje alá rakta, és nézte a fehér mennyezetet. Várta, hogy felébredjen a másik. Nem kellett sokáig várakoznia.

Az is felébredt, felült, majd lassan magára húzta frottírköpenyét, papucsát, és kicsoszogott a mellékhelyiségbe. Visszafelé jövet beszólt a nővérszobába:

– Julika, mi lesz a vacsora?

Aztán visszacsoszogott a helyére – nem mintha túlságosan érdekelte volna az evés.

– Na, folytassa, Bandikám, hogy is volt a fiával?

A megszólított férfi – sovány, őszes hajú, borostás arcú ember – kissé gondolkodott, majd rákezdte.

– Tudja, befizetett egy IBUSZ-útra; mindössze négy nap Rómában, repülővel oda-vissza. Olcsó volt, csak nyolcezer forint, meg aztán mi is adtunk Icukával egy keveset, hogy legyen zsebpénze. Elment, és három napig mindennap telefonált, hogy jól van, meg Róma csodálatos, meg hogy mennyi képet csinált már. Tudja, volt egy ócska keletnémet fényképezőgépe, és azzal. De a negyedik nap semmi… Gondoltuk, az utazás miatt – és vártunk. Felutaztunk Ferihegyre, lestük a gépeket. Aznap kettő jött Rómából, és egyiken sem volt rajta. Icuka sírógörcsöt kapott, én nyugtattam, de éreztem valahol mélyen, hogy Rudika nem jön vissza. Nem hittem, hogy baja lehet, mert akkor már értesítettek volna. Szóval hazajöttünk. A feleségem búskomor lett, és hisztériás rohamai voltak, kiíratta magát. Én meg vártam, vártam. Aztán egy nap jött egy civil nyomozó. Na, elvtárs, disszidált a fia, jöjjön be ekkor és ekkor a kapitányságra, majd elbeszélgetünk.

– Na és mi lett a fiúval?

– Egy hét múlva telefonált. Azt mondta, hogy most sokáig nem tud majd hívni, meg írni sem érdemes, mert a magyarok eltüntetik a leveleket. Szóval ne izguljunk, jól van, és majd Londonba szeretne továbbmenni a lágerből. Tudja, jól beszélt angolul. Mi pedig hetek-hónapok alatt beletörődtünk, hogy nincs fiunk, és csak reménykedhetünk, hogy nem lesz baja, és talán majd tíz-tizenöt év múlva viszontláthatjuk, ha addig élünk. Öt éve ennek, engem közben megoperáltak, kivettek egy bőrdaganatot – a többit már tudja.

– De csak írt azóta levelet?

– Írt, persze. Most már havonta jön egy-két hosszú levél, és hív minket, hogy menjünk ki. Mert végül kiment Londonba. Dolgozott pár helyen, végzett fizikai munkát is, aztán beiratkozott a londoni egyetemre, elvégezte azt, és most kutató a Szent Tamás kórházban. Na és maga? Maga hogy van családilag?

– Köszönöm, Bandikám. Nekem nincs gyermekem, de a nővéremnek van egy lánya, tudja, már meséltem róla, a Katika. Azt már hallotta, hogy orvos: négy évig kórházban dolgozott, de nem szakvizsgázott, mert a pocokkísérletek jobban érdekelték. Mindig lejárt a patológiára, ahol a patkányokat operálta, konferenciákra járt, cikket írt. A főorvosnak aztán elege lett az egészből… Nemrég hagyott el minket – mármint a nővéremet – a lány, tanulmányútra ment Londonba, és nem jött haza. Neki is elege lett a főorvos úrból… Azóta kint él – kutató lett az egyetemen. Mi a feleségemmel itthon, kettesben jól elvagyunk. Én a műtét óta csak így gyönge hasikával, de szerencsére Margit jól van, egészséges, erős asszony, helyettem is dolgozik. Támogatjuk a nővéremet, aki egyedül él. A férje disszidált, és talán meg is halt odakint, Angliában.

– Tudja, Lacikám, minden jobb lenne, ha lenne egészség. Az ember dolgozgatna a kertben, nevelne csirkét, nyulat, eladná a piacon. Jól jönne a kis nyugdíj mellé. De hát nincs egészség, a pénz meg csak fogy. Néha eszembe jutnak a hatvanas meg a hetvenes évek, a munka, az iskola, a főiskola – bizony hiányzik. Dehát tudja, hogy van az: nem kell meditálni, nem kell emlékezni. A nosztalgia nem használ az embernek. A nyugdíj azért jól jött, mert kellett már a pihenés, csak éppen a betegséggel nem számoltam. Az úgy ért, mint derült égből a villámcsapás. Az orvos megvizsgált, s azt mondta, tanár úr, magának daganata van, operálni kell, minél gyorsabban. És most itt vagyok.

A nővér beszólt a szobába:

– Bandi bácsi, Laci bácsi, kezdődik a vizit!

Az öregek bekászálódtak ágyaikba, betakaróztak, és várták a doktort, aki most egyedül, kíséret nélkül jött.

– Na, hogy van, Laci bácsi? Van-e még fájdalma? Reggel még lesz egy kötéscsere, és holnap délelőtt hazamehet.

– Tanár úr, hogy érzi magát? Jobban? Örülök, látom, jól viselte a sugarat. Holnap délelőtt maga is hazamehet. Persze megbeszéljük, hogy mikor jön újra.

– Köszönjük, doktor úr.

Az orvos már a következő kórteremben járt.

– Na, látja, Bandikám, kaptunk kimenőt, lehet az asszonyt ellenőrizni.

II.

A vonat kattogott, rángatott, rohant, valahol Wimbledon és a Raynes Park között. Rudi fásultan bámult kifelé, és nézte az őszi fákat. Nemrég érkezett Magyarországról, ahol három hetet töltött: eltemette az édesapját, és vigasztalta egyedül maradt anyját; kérlelte, hívta magához Angliába. Az idős asszony hajthatatlan volt, így nem lehetett mit tenni, bele kellett nyugodnia, hogy bármi is történik, rohan majd újra haza, haza az anyjához, Londonból Magyarországra. Mindenesetre százszor átbeszélte vele a tennivalókat, és azt, hogy hogyan vigyázzon magára otthon, a kis alsóvárosi házban. Tulajdonképpen – vigasztalta magát Rudi – eléggé jól bírta magát, nem volt beteg, és a férje halála sem érte váratlanul: készült rá már évek óta, hisz ő ápolta a súlyos beteg öregembert. De azért az egyedüllét sok mindent előhoz majd – jönnek az emlékek, az élet együtt és hármasban, az ötvenes évek, a hatvanas évek és utána. Alighanem szükség lesz a Jóisten segítségére is.

A vonat lassított, ez már a Clapham Junction, hamarosan a Waterloora érek, gondolta Rudi. Mi is lesz a holnapi program? Bemenni az intézetbe, átnézni a jegyzőkönyveket és a leveleket. A vonat lassan, kígyózva bedöcögött a Waterloora. Már sötétedett, borús februári este volt, szemerkélt az eső. Rudi az anyjára gondolt: vajon mit csinálhat, mire gondol, fáj-e neki az egyedüllét? Nem sokat tudott a szüleiről, mert az apja, míg élt, csak az Icukájával törődött, vele beszélt meg mindent, őt mindig kihagyta ezekből. Az anyja pedig még most sem, apja halála után sem nyílt meg neki, így sok apró életrészlet ismeretlen maradt számára. Milyen furcsa ez! Rudolf gyakran a fantáziáját használta arra, hogy a szüleiről beszéljen másoknak, mert számos konkrétumot, életeseményt nem tudott. Átvágott a Shell-ház mellett a Temze felé, és munkahelyére, a Saint Thomasba sietett. Már este volt, de szerette volna látni a postáját, hogy a levelek visszahozzák a londoni valóságba.

Csak egy érdekelte igazán: az a magyarországi küldemény, amely attól a dr. Csákváry Katalintól érkezett, aki egyszer már írt neki.

„Kedves Rátkai Doktor, azért keresem újfent, mert az idegek degenerációjával kapcsolatos kísérleteink előrehaladtak. Izoláltunk egy olyan molekulát (valószínűleg fehérjét), amely képes lassítani az idegek pusztulását. Mellékelem a kísérleteink leírását. Sajnos azonban itthon nincs már lehetőségünk a folytatásra. Az igazgatónk eddig sem nézte jó szemmel az állatkísérleteket, mert szerinte ezek nem tartoznak egy vidéki kórház profiljába. Pénzünk nincs, ezért érdeklődöm önnél, hogy lenne-e lehetőség valahol Londonban folytatni a munkát. Úgy tudom, a Queen Maryben van egy hasonló labor, hasonló kísérletekkel. Megtenné, hogy érdeklődik náluk a lehetőségekről? Üdvözlettel, dr. Csákváry Katalin.”

A levél kifejezetten jó illatot árasztott annak ellenére, hogy hivatalos kórházi pecsét díszelgett rajta. Rudi figyelmesen böngészte a mellékelt kísérleti jegyzőkönyveket, és úgy találta, hogy a patkánykísérletek újszerűek, és az eredmények sem rosszak – akár közölni is lehetne azokat.

Másnap egyenesen a laboratóriumba sietett.

– Miss Jenkins, tudna jönni egy percre? Meg kellene beszélnünk a heti programot.

A nő szőke volt, magas és szeplős; már évek óta Rudival dolgozott, és a férfi nagyon kedvelte, ugyanis Cathleen Jenkins mindenhez értett, minden feladatot tökéletesen elvégzett, és volt humora is. Bár technikusként dolgozott, Rudi minden dolgozatában szerepelt a neve a szerzők között.

– Szóval, Cathleen, a következő kísérletet végezzük el…

A kísérletek nagyon szép eredménnyel zárultak. Rudolf hosszú levélben válaszolt dr. Csákvárynak, és a levél végén meghívta Londonba egy kéthónapos látogatásra.

III.

A vonat a reptér felé csattogott, Rudi meg azon gondolkodott, hogy vajon mi a fészkes fenének hívta ide Londonba ezt a magyar nőt. Így is kevés a hely a laborban, most épp a pénz is kevesebb, és kicsit bánta már, hogy ilyen nagyvonalú volt. Jók Csákváry kutatásai, de igazából nem lépett előrébb, mint ők, és valószínűleg együtt sem fognak előbbre jutni.

A Heathrow érkezési várótermében a szokásos tömeg volt, Rudi egy táblát szorongatott a doktornő nevével, és próbált olyan helyet találni, ahol könnyen észrevehető. Még csak rövid ideje állt ott, amikor egy kellemes hang szólította meg:

– Rátkai doktor?

Egy szép szemű, barna nő mosolygott Rudira:

– Csákváry Katalin vagyok. Régóta vár?

– Ó, nem, nem, egy fél órája értem ide. Nagyon örülök, Rátkai Rudolf vagyok. Adja a bőröndjét.

Rudi taxit hívott, beültette Csákváryt, és elindultak. Úgy tervezte, hogy betaxiznak a Waterlooig, majd onnan beviszi a St. Thomasba, hogy szétnézzenek a laborban. Addig a csomagmegőrzőben lehet hagyni a bőröndöt. Az intézeti vizit után visszamennek érte a pályaudvarra, és taxival elmennek a szállásra, amely valahol Kelet-Londonban van. Rátkai szerette a bonyolult megoldásokat. De hosszú még az út a Waterlooig.

– Hogy utazott?

– Köszönöm, jól. Már alig várom, hogy lássam a labort. Hoztam egy-két újabb mérési eredményt.

– Valóban? Azok is eléggé érdekesek, amiket küldött. Megismételtük a kísérleteket, és nagyon hasonló eredményeket kaptunk mi is. Tulajdonképpen, amíg Londonban lesz, már a cikket is elkezdhetjük írogatni. De azért kíváncsi vagyok az újabb méréseikre is… Tudja, ez az új molekula, amit maga is alkalmazott, valóban lassítja a degenerációt. De van egy-két furcsa mellékhatása is: rengeteg gyulladásos sejtet vonz az idegbe, és lehet, hogy a hatás, amit maga észlelt először, nem is a molekula hatása, hanem a gyulladásos sejtek termelnek valamiféle eddig ismeretlen fehérjét, amely végül lelassítja a degenerációt.

– Hát… nem tudom, kedves Rudolf – szólíthatom így, ugye? A helyzet az, hogy mi kipróbáltuk a molekulánkat in vitro körülmények között is: kivágtunk egy darabot az idegből, tenyésztőedényben tartottuk, és megmértük, mennyi idő alatt fragmentálódnak az axonok. Nos, a molekulánk lényegesen lassította a fragmentációt így is. És, tudja, nincsenek a tenyésztőedényben gyulladásos sejtek.

Rátkai a nőre nézett, aki kérdő pillantással visszanézett rá. (Gyönyörű szeme van, gondolta Rudi.)

– Nézze, Katalin! Ugye szólíthatom én is a keresztnevén? Az ott Wimbledon, a híres teniszpályákkal. Nemsokára már látni fogja a Battersea Power Stationt. Hogy tetszik?

– Gyönyörű.

Maga is gyönyörű, gondolta Rátkai, és egy kissé elterelődtek a gondolatai a degenerálódó idegekről.

Rudi legközelebbi nőismerőse Cathleen volt, akivel naponta együtt dolgozott már vagy négy esztendeje. Cathleen megbízható volt és precíz; önállóan elvégzett minden labormunkát, és ötletei is voltak. Bár nem szerzett egyetemi diplomát, Rátkai mindig odaírta a nevét a cikkekre, amiért Cathleen hálás volt. A külleme egy igazi angol nőt mutatott: fehér bőrű, kissé szeplős, kék szemű és világos hajú volt. Eredeti hajszínét Rudi nem igazán tudta megítélni, mert mindig más volt – néha szőke lett, néha vörös, de volt már barna is.

Szóval Rátkai, aki túlságosan sokat foglalkozott a munkával, és nőtlen is volt, kissé sóváran nézett vendégére, aki ezt észrevéve elfordult. Rudi azon kapta magát, hogy zavarban van, és elvörösödött. Szerencsére a taxiban nem volt túl világos, úgyhogy Csákvárynak ez valószínűleg fel sem tűnt.

A Waterloon a szokásos tömeg fogadta őket: sok ember, mindenki éberen figyeli a menetrendi információkat, hogy időben nekilódulhasson, és helyet kapjon az induló vonaton. Már esteledett, úgyhogy az emberek hazafelé igyekeztek külvárosi otthonaikba. Rudi és Katalin kiszálltak, a nő bőröndjét pedig betették a csomagmegőrzőbe.

– Nem fáradt? Egy rövidke séta ide a St. Thomas. Csak megmutatom a labort, aztán hívunk egy taxit, eljövünk a csomagjáért, és elkísérem a szállására.

– Persze, mehetünk. Tegnap egy budapesti hotelben aludtam, így ma reggel nem kellett korán kelni.

IV.

Budán, az Úri utcában hajnali csend és sötétség honolt. Néha koppant egy-egy tévelygő éjszakai cipő a járdán. Négy óra lehetett.

Hirtelen azonban kivágódott egy emeleti ablak, és kiabálás, csörömpölés verte fel a csendet.

– Takarodjon a lakásból, maga ócska ribanc! – egy rekedt női hang sipította ezt az ablakban állva. Csitító férfihang is hallatszott, nem sokkal ezután pedig valaki becsukta az emeleti ablakot. Az öreg ház kapuja nyikorogva nyílt, s a sötét kapualjból egy női alak bontakozott ki, télikabátban, bőröndöt húzva maga után. A kabátos nő lassan elindult lefelé, a Tóth Árpád sétány irányába. Dr. Csákváry Katalin volt az.

A nő egy hete utazott Budapestre.

Kecskeméten a megyei kórházban volt a munkahelye, és a városban, a Nyíri utcában bérelt egy kis lakást. Katalin a kórház idegosztályán dolgozott már négy esztendeje. Most szakvizsga előtt állt, és egyúttal erősen gondolkodott a munkahelyváltáson is. Már három éve az osztályos munka mellett patkánykísérleteket is végzett. A kísérletezés iránti szenvedélyét még az egyetemről hozta magával, ahol az Élettani Intézetben dolgozott mint diáktudós.

Kecskeméten nem volt egyszerű feladat a kísérletek újrakezdése, de úgy alakult, hogy a Patológiai Osztály laboratóriumában az osztályvezető főorvos engedélyével ez végül lehetségessé vált. Most tulajdonképpen Rátkai meghívására indult Londonba, de szerette volna megnézni Budapestet a nagy utazás előtt. Érdekelte két állásajánlat is, amelyeket a Lipótmezőn lévő OPNI-ból kapott. Bár ideggyógyász volt, a pszichiátria sem állt tőle távol: egy-két kórképet kifejezetten izgalmasnak talált, és rendszeresen olvasott szakcikkeket a témában. Úgy gondolta, ha Kecskeméten felmondanak neki az állatkísérletek miatt, átjön Budapestre, és az OPNI-ban próbálkozik (titokban remélte, hogy az OPNI támogatni fogja a kísérleteit is).

Budapesten, illetve Budán lakott egy régi évfolyamtársa, dr. Sólyom Iván, akihez bekéredzkedett egy hétre, hogy ne kelljen szállodára költenie. Iván egyedül élt az Úri utcai lakásban, amely sajátja volt, ezért nem volt ellenére, hogy egy (csak egy!) hétre nő költözzön hozzá. Ráadásul Csákváry már az egyetemen is tetszett neki.

Csakhogy közben Iván egy másik látogatót is kapott az anyja személyében, aki szintén nála akart megszállni. A mamának persze nem lehetett nemet mondani, és sajnos szúrta a szemét a szép Csákváry: már az első nap ellenséges légkörben telt, az este során pedig a mama veszekedett is a fiával a nő miatt. Ráadásul aznap este Csákváryt egy OPNI-s orvos vacsorázni vitte. Későn ért vissza az Úri utcai lakásba, és kissé kapatos is volt a vacsorához fogyasztott vörösbor miatt. Az italszag végleg felbőszítette a kedves mamát, aki (Iván tiltakozása ellenére) Csákváryt kikergette a lakásból – hajnali négykor.

A nő lassan ballagott az utcán. A friss levegő kijózanította. Telefonján taxit kért, és egy szállodába vitette magát.

Így a repülés előtti napot már a hotelban töltötte: kicsit többet aludt, mint máskor szokott. A pénze viszont vészesen fogyatkozott. Amikor repülőre szállt, már csak tízezer forintja maradt. Remélte, hogy londoni vendéglátója úriember lesz, és majd egy kis ösztöndíjat is kap az előtte álló két hónapra. Abból aztán a hazautazását is finanszírozni tudja majd.

V.

A laboratóriumi vizit nem lett hosszú. Vasárnap este lévén senki sem tartózkodott bent, ezért Rudi csak a labor termeit tudta megmutatni, az állatműtőt, a mikroszkópszobát és a sejttenyésztő laboratóriumot. Ezután taxiba ültek, visszamentek a pályaudvarra, és magukhoz vették Katalin bőröndjét, majd Rátkai a szállására kísérte vendégét. A ház kissé messze van a St. Thomastól, de akár gyalogosan is megtehető az út úgy húsz-huszonöt perc alatt. Viszonylag új építésű emeletes házak a Lambeth városrészben a Lambeth Walk 2–5. szám alatt. A lakás Rátkai kollégájának tulajdona, jelenleg üresen áll, ezért megkapta kölcsönbe azzal, hogy a rezsit kifizeti. Rudi örült az ajánlatnak, és most kíséri Csákváryt a másodikra. Az emeleti kis lakás tiszta, az utca csendes, közelben egy sétálóutca, és alig járnak autók. Egy kicsi erkély is van. Rátkai előző nap megtöltötte a hűtőszekrényt, szóval Csákváry számára minden készen állt, hogy élvezze is a londoni szingliséget. Elköszöntek egymástól, majd a férfi hazament. Csákváry Katalin élvezettel nézett körül, kiment az erkélyre, és mélyet szippantott a jó öreg londoni levegőből. Most tört rá a fáradtság igazán: az elmúlt egy hét minden napja ott sajgott a fejében. Kipakolt a bőröndből, és jó meleg fürdőt készített magának. A meleg vízben minden porcikája ellazult, a rossz emlékek elhalványodtak, és szép reményekkel tért nyugovóra.

VI.

Másnap reggel Rátkai elaludt: valószínűleg nem hallotta az óracsörgést, fáradt is volt –nyolckor ébredt. Ami elsőként eszébe villant, hogy nyolcra ígérte Csákvárynak, hogy megy érte az albérletbe.

Telefon az albérletbe: senki sem veszi fel a Lambeth Walkon. Rátkai taxit hív, és rohan az intézetbe: ott találja Csákváryt, aki bűbáj módon cseveg Cathleen Jenkinsszel – bár az angolja nem a legjobb, a metakommunikáció mindent pótol. A két nő gesztikulál, vihorászik, és Rátkai földbe gyökerezett lábbal nézi őket. Eszébe sem jut, hogy két napja még azon jártatta az agyát, hogy majd hogyan ismerteti össze őket. Cathleen tudott Csákváry érkezéséről, ismerte a kísérleteket (hisz ő maga is részt vett a munkában), tudta, hogy a magyar nő ideggyógyász, és azt is sejtette, hogy intelligens. Szóval ment a társalgás, amelyet így Rátkai csak megszakítani tudott. A két nő láthatóan jól megértette egymást.

– Sorry to interrupt you ladies… De el kellene mennünk a Public Office-ba, hogy bejelentsük Miss Csákváryt, mert egyébként nem fizetik ki az ösztöndíját. Jöjjön, Katalin, fontos dolgunk van. A tudomány várhat.

A Public Office-ban kicsit várni kellett, de megérte: Csákváry kétezer font ösztöndíjat kapott a St. Thomastól a következő két hónapra. A pénzt még aznap átutalták a Westminster Bankba, ahol a nő számlát nyitott. Boldog volt, nagyon boldog.

VII.

A közös munka gyorsan beindult, és a kísérletek jól sikerültek. Rátkai, Csákváry és Cathleen izoláltak egy új molekulát, amely képes volt lassítani az idegek elfajulását, degenerációját. A molekulát kísérleti állatokban és tenyésztőedényben is kipróbálták, és a hatása ott is bizonyítást nyert.

Sajnos azonban az idő is gyorsan elszaladt, és vészesen közelgett az ösztöndíj – a második hónap – vége.

Egy este Kata az albérletében kucorgott: már vacsorázott, és olvasni próbált. Előtte volt a regény, de az agya másfelé vitte. Eszébe jutott az otthoni munkahelye, majd azok a napok, amikor elindult Londonba. Budapest, a vörösboros vacsora, az OPNI, majd pedig a St. Thomas. A közös munka Rátkaival, a labor, Cathleen, a cikkírás és az izgalom, a visszautasítástól való félelem. Nem is félelem volt ez, hanem valami furcsa játék az önbecsüléssel, amelybe minden alkalommal, amikor tudományos cikket írt, belekeveredett. Ha nem fogadják el a cikket, az olyan érzés, mint amikor régen a szülei leszidták a viselkedése miatt, mert gyermekként többször nem felelt meg az elvárásoknak. Úgy érezte, hogy nem volt elég jó, és most is ettől félt. Itt Londonban újra előjött ez az érzés, és ijesztően ott lebegett előtte. Mindenképpen meg akart felelni, azt akarta, hogy elfogadják: nemcsak a cikket, hanem őt magát is, a Katalint, a dr. Csákváryt. Magának és másoknak is a saját alkalmasságát akarta bizonyítani. Ez egy olyan frusztráció, amelyben nem tudjuk elfogadni a kisebb hibákat sem, és emiatt a hibáink korrekciója nagyon nehéz. Nem tudom elfogadni a gyengéimet, a rossz perceket, a félelmeket és a szorongásokat, amelyek így visszahullanak rám, tovább mérgezik a lelkemet, és csökkentik az önbecsülést.

Csengettek.

Kata egészen megdöbbent, mert egyrészt nem várt senkit, másrészt úgy tudta, hogy ő ebben a lakásban inkognitót élvez, és senki nem tud a létezéséről Rátkain és a labor munkatársain kívül. Rátkai nagyon jól nevelt, és az istenért sem zavarná bejelentés nélkül. Kata visszadöbbent a londoni estébe, saját magányába. Odament a bejárati ajtóhoz, és kinézett a kukucskálón: egy magas, vékony nőt látott az ajtó előtt. Kinyitotta az ajtót.

– Miss Csákváry?

– Igen, az vagyok. Ön kicsoda?

– Julia Robinson vagyok. Bemehetnék?

– Pa-parancsoljon – dadogta Kata, miközben dolgozott az agya: vajon ki lehet ez a vékony, öregecske nő?

– Jöjjön, a nappaliban le tudunk ülni. Mit óhajt?

– Nos, Miss Csákváry, én az ön édesapjának voltam a barátja. Ápoltam is még a halála előtt, és én temettem el. Isten nyugosztalja Dezsőt.

Kata megdöbbent. Felrémlett előtte az apja, akit általános iskolás kislány korában látott utoljára. Anyja nem sokat beszélt róla, csak néha említette, nem túl szalonképes jelzők kíséretében.

– Amikor az édesapja Angliába érkezett, Londonban kapott munkát egy ételfutár cégnél: ételt hordott ki idős embereknek. Így ismerkedtünk meg. A szüleimnek ő hozta az ebédet. Az az igazság, hogy nekem Dezső már első pillantásra megtetszett.

Kata emlékezni próbált, és valami felderengett benne harminc év távlatából…

VIII.

A hetvenes évek végén Szegeden laktak; szülei és a kis Kata a Jósika utcában egy harmadik emeleti bérlakásban. A lakás két szoba, előszoba, konyha és fürdőszoba volt. Az egyik szoba ablaka a zsinagógára nézett, a másikból a ház udvarára láttak. Kata általános iskolás volt, övé volt az utcára néző helyiség, benne egy kis íróasztallal, ahol tanult. Apja és anyja a másik szobában vagy a konyhában beszélgettek. Ezek a beszélgetések gyakran veszekedésbe fulladtak, mert apja kimaradozott, éjszakákat töltött ismeretlen helyeken, ismeretlen emberek társaságában.

Kata nem sokszor látta őt, és amire később vissza tudott emlékezni, annyi volt, hogy apja magas, vékony férfi, aki öltönyben jár, többnyire nyakkendőt köt és dohányzik. Anyja sem volt túlságosan közlékeny, ha kérdezett róla. Csak legyintett, és annyit mondott, jobb is, hogy nincs itthon. Aztán egy napon, amikor Kata hazament az iskolából, anyját könnyek között találta. Nem szólt semmit, csak zokogott, és egy levelet mutatott neki, amit apa írt. Apa azt írta, hogy végleg elmegy, elmegy Magyarországról, mert nem tudja többé elviselni ezt az országot, és a többi, és a többi.

Napokkal később kiderült, hogy átszökött a határon, és Bécsben van. Kint jártak a nyomozók a Jósika utcában, és hosszasan beszélgettek anyával, aki ettől nem lett boldogabb. Egy évvel azután (Kata már gimnazista volt) Londonból kaptak egy levelet, amit egy tanár kolléga hozott haza, és ebben a levélben Dezső még egyszer kijelentette, hogy végleg elment, és soha többé nem tér haza, bármi történjék is. Több levél nem jött. Anya pedig fokozatosan átrendezte az életét, és kettesben éltek tovább. Nem volt könnyű.

– Szóval, Miss Robinson, ha tudna mesélni apámról, hálás lennék.

– Szólíts Juliának!

És elmesélte azt, amit Kata csak sejtett, de nem gondolt rá soha. Azt, hogy apa sosem kapta meg a brit állampolgárságot, mert sokat ivott, és nem volt rendes munkája. Azt, hogy Julia Robinsonnál lakott egy lepukkant dél-londoni lakásban, míg el nem jött érte a kaszás májelégtelenség képében. De addig, mondogatta Julia, boldogan éltek. A nő szerint Dezső egy igen művelt és gyors észjárású ember volt, aki sokra vihette volna, ha nem iszik annyit. Dezső alapvetően boldogtalan volt, de – tette hozzá Julia – lehet, hogy eleve boldogtalannak született.

– De tudod, édesem, a kiváló képességei miatt, és az alkoholizmusa ellenére sokkal jobb sorsot érdemelt volna. Persze, én nem érthetem, hogy Magyarországon mi volt a hetvenes és a nyolcvanas években. Soha nem értettem a kommunizmust: nem értettem, hogy miért kell az embereket ketrecben tartani. Mert, ugye, erről szólt a hetvenes évek nálatok?

– Erről – mondta Kata nem túl nagy meggyőződéssel, mert nyolc-tíz évesen nem lehet még ítélkezni egy politikai rendszer felett. Kata ezerkilencszáz-hatvanötben született, kora gyermekéveit töltötte a Jósika utcában, és igazán csak az esti veszekedések maradtak meg az emlékezetében.

Apja sorsa kissé szíven ütötte Katát, mert bár az életével kapcsolatos részleteket nem ismerte, mindig vágyott utána, és kamaszkorában azt gondolta magában, hogy volt és van hasonlóság közöttük. Kimondatlan, és csak találgatni lehetne, hogy talán ő is azért jött Londonba, hogy érvényesüljön. Apja is azért szökött el Magyarországról, mert érvényesülni akart – nem világos, hogy hol és hogyan, de apja bizonyára ezt is tudhatta.

– Nem akarok tőled semmit, Kathleen. De leírom ide a temető nevét és a sír helyét. Ha meg akarod nézni, hát nézd meg! Sokat emlegetett téged a halála előtt, így kinyomoztam, hogy ki vagy és hol laksz, mert látni akartalak. Nagyon hasonlítasz Dezsőre. Remélem, jobb életed van, mint neki volt. És itt van a címem és a telefonszámom arra az esetre, ha még lenne kérdésed apáddal kapcsolatban.

Julia Robinson lekaptatott a lépcsőn. Kata hallotta, ahogyan becsapódik a kapu.

Elhatározta, hogy másnap megkeresi a temetőt.

A Charlton Cemetery igen nagy. Legalábbis az Alsóvárosi Temetőhöz képest, amit Kata ismert, hiszen a nagyszülei nyugszanak ott. Bolyongott egy ideig, de Julia leírása alapján végül megtalálta apja sírját. „Deseo Csakvary” – egy négyszögletes márványdarabra vésve, alatta a sírhalom benőve fűvel.

– Valóban ő itt az apám? – Kata könnyezett egy kicsit. – Anya miért nem beszélt erről?

A szökésről az osztrák határon át, a hiányról, ami otthon, a Jósika utcában maradt, a beteljesületlen anyai és gyermeki vágyakról és a keserűségről, amit a hiány okozott sok éven át. Apa tanár volt, csakúgy, mint anya, de sokkal többnek képzelte magát, néha kiabált otthon emiatt, hogy őt mellőzik és így meg úgy. Meg hogy azért nem kap állást Szegeden, mert részt vett az ötvenhatos forradalomban – ami tulajdonképpen igaz volt. És igaz volt az is, hogy apa Kisteleken tanított, ami egyáltalán nem volt rossz hely, mert ott szerették őt, és megkapta a fizetését rendesen. De ő többre vágyott…

Szóval apa elégedetlen volt magával, elégedetlen volt anyával, elégedetlen volt az egész világgal. Katát szinte észre sem vette, mert – és ezt nem tudta senki, és Dezső sem vallotta be magának – ő fiúgyermeket akart. Nem fiú lett, hanem lány. És emiatt Dezső dacosan bezárkózott, mintha a sors tehetett volna erről is. De az élet ment tovább, a sors átlépett apán, aki lemaradt egy kicsit, és ezt a lemaradást Angliában sem tudta behozni. Főleg azért, mert igen sokat ivott. Julia vigasztalta.

– Kathy, a nők sem mondanak el mindent abból, ami bántja őket. Sokszor meg sem tudják fogalmazni azt, ami mardossa a lelküket. Meg aztán nem akart felzaklatni téged. Anyád úgy gondolta, hogy egyszerűbb lesz az életed, ha nem mondja el a részleteket. És ez így is történt. Most már felnőttél, és másképpen látod a dolgokat. Meglátod, néhány nap alatt túlteszed magad az egészen.

És Juliának igaza lett. Kata napról napra jobban érezte magát, a depresszió és a szorongás, amely Julia látogatása után hatalmába kerítette, múlni látszott.

IX.

Néhány nappal az ösztöndíj vége előtt levelet kapott az egyetemtől. Az egyetemi tanács elnöke írta alá, és ez állt benne:

„Miss Csakvary, örömmel látjuk, hogy az a kutatási ösztöndíj, amelyet Professor Ratkai kérésére folyósítottunk önnek, igen nagy sikerrel zárult. A Proceedingsben megjelent közös publikációjuk igen fontos az Egyetem számára, mi több az év legnagyobb tudományos sikerének számít. Ezért fogadja elismerésünket. Elismerésünk jeléül felajánljuk önnek az ösztöndíj két teljes évre történő meghosszabbítását…”

X.

Kata és Rátkai Velencében a Florian kávéház teraszán ültek, süteményt eszegettek, hozzá kávét és ásványvizet ittak.

– Tudod, Katka, egy éve Londonban még nem hittem volna, hogy ma itt lógathatjuk a lábunkat Velence főterén. A sok munka, a lakáskeresés, a vízumod intézése egyszerre jött, és nagyon elveszettnek éreztem magamat. De szerencsénk – szerencséd volt, mert a hivatalokban minden gyorsan és simán ment, a kísérletek pedig jól sikerültek. És most, csodák csodája, itt vagyunk ezen a remek konferencián Velencében!

– Hát, kedves professzorom, sokat köszönhetek neked. És tudod, ha már a múlton merengünk, két éve még legszebb álmaimban sem jelent meg Velence, de még London sem. A megyei kórház rosszul vasalt, vastag, fehér köpenyében viziteltem, patellareflexeket és sok Babinskit csináltam büdös lábakon. A vizitek közti szünetekben pedig arra koncentráltam, hogy nehogy felpofozzam Benedek főorvost, aki a seggemet fogdosta.

– Ilyen az élet. A dolgok meg az események jönnek-mennek. Néha úgy tűnik, hogy mi csak állunk egy helyben, és csodáljuk őket. Kisfiú koromban egyszer kaptam ajándékba egy kaleidoszkópot. Fogalmam sem volt arról, hogy mi az, csak néztem a forgó, mozgó színes papírdarabokat, próbáltam értelmet adni nekik, és ha netán sikerült kitalálni valami álmot a színes papírdarabkákról, akkor boldog voltam. Persze nem mindig vagy boldog attól, ami veled történik. De most eljött érted a boldogság, és megajándékozott kisebb-nagyobb örömökkel. London és Velence itt kavarog és ragyog előtted, ők is eljöttek érted. Ne habozz, öleld át őket! És persze ölelj át engem is, mert azzal, hogy Londonba jöttél már én is része vagyok ennek a boldogságos korszakodnak. Remélem, legalábbis.

RÖVIDFILM A BOLDOGSÁGRÓL

1.

– Béla! Béluskám! Bécike!

Idős nő a kertben. Diófa alatt, asztalnál ül. Könyvét az asztalra teszi, és fiát hívogatja. Kisvártatva az ajtóban megjelenik egy magas, vékony férfi, és lassan elindul a diófa felé.

– Mi baj van, anyuka? Hozzak valamit?

– Igen, Béluskám, hozz még egy sört a hűtőből. Igazán kijöhetnél egy kicsit beszélgetni…

Béla visszamegy a házba, majd kezében két üveggel újra megjelenik. Leül az anyja mellé.

– Mit olvas, anyuka?

– Tolsztoj Kreutzer-szonátáját. Nagyon izgalmas, főleg özvegyasszonyok számára. De ne csak az özvegyekről beszéljünk: mi van Katival? Rég láttam, csak nem szakítottatok?

– Hát… a helyzet az, hogy Katinak új fiúja van. Bejelentette, hogy szakít velem, mert mást szeret. Egyik napról a másikra. Nyilván nem pedáloztam eléggé. Nem nagyon akartam megismerkedni a szüleivel, nem kedveltem a barátnőjét és hasonlók. Szóval vége.

– Béluskám, így sosem fogsz megnősülni. Nagyon válogatós vagy. Mi nem volt jó ezen a nőn? Csinos, diplomás, jó állása van – te meg alig-alig érettségiztél le, főiskolát sem végeztél, és folytathatnám. Nem nagy teljesítmény. Nem kéne ennyire válogatósnak lenni, Béluskám. Hol találsz ma egy rendes nőt? Sehol.

– Ne izguljon, anyuka. Kati nem szeretett engem, és nyilvánvalóan csak férjhez akar menni. Azt a másikat sem szereti, csak kifogta magának, mert biztosan úgy látja, hogy a pasi bekapta a horgot. Engem azért fogott ki, mert magas vagyok, azt a másikat azért, mert egyetemi diplomája van. De szó nincs arról, hogy szerelmes lenne, mindössze férjhez akar menni. Az ilyen nők nem tudnak mit kezdeni magukkal egy idő után. A szexhez nem értenek, csak gyereket akarnak valakitől, mert azt hiszik, hogy a házasságban és a gyerek mellett majd nem fognak unatkozni, és lesz társaságuk is. Egy ideig biztosan nem fognak unatkozni – de várjuk ki a végét! Fogalmuk sincs arról, hogy mi a szerelem.

– Jaj, Béluska, talán neked olyan sok fogalmad van erről? Csak kritizálod a nőket, de nem érted őket. Ti, férfiak mind egyformák vagytok: csak a szexre kell a nő, aztán mentek a kocsmába, és egymás társaságában azt hiszitek, hogy ti vagytok a teremtés koronái. Fogalmatok nincs arról, hogy mit jelent a család, mit jelent a gyerek, a gyereknevelés… Apád is ilyen volt, Isten nyugosztalja!

A sör elfogyott. Bécike feláll és elköszön, mert, mint mondja, dolga van, mennie kell.

– Menj csak, kisfiam. De ne igyatok sokat…

2.

Béla felveszi ballonkabátját, fejére illeszti kalapját, és elindul.

Nem, nem kocsmába megy, csak sétálni szeretne, egyedül maradni a gondolataival, amelyek az utóbbi napokban tényleg összekuszálódtak. Fájt a szakítás, de még jobban fáj az egyedüllét tudata. Úgy érzi, hogy saját hibája – mint mindig –, és nyomasztja a tudat, hogy megint hibát követett el, és valószínűleg még fog ilyen hibákat elkövetni, és bizonyára ezért hagyják el a nők. A szakítások előtt mindig volt szex is persze, de a szakítások miatt egyre üresebbnek érezte magát, és reménytelenül egyedül volt. Anyja mindig ugyanazt mondogatja: teljesen mindegy, hogy va