A genovai fogoly

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

A genovai fogoly

A NEMZETKÖZI GYERMEKÉV TISZTELETÉRE
MEGHIRDETETT SZÉPIRODALMI PÁLYÁZAT
DÍJNYERTES MŰVE

Első kiadás:
Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest 1981
Jenkovszky Iván rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1981
Minden jog fenntartva

ISBN 979-8-9902799-4-0

12 éven felülieknek

www.ronaszegimiklos.com

Elöljáró beszéd

In noe Domini…

Az Úr nevében elkezdem hát, hogy teleírjam mind ezt a sok lapot, megörökítve gyermekkorom hihetetlen és csodálatos kalandját.

Magam kezével írom majd e sorokat, s csakis úgy, ahogyan az emlékezés diktálja. Szívem szerint az igazat írom, mégis azt kérem, bocsássátok meg, ha egyben- és másban tévedek. Megeshet, hogy tiszteletreméltó uraságok nevét és szavait hibásan idézem, vagy kövérnek írom le a soványat, borotváltnak, aki szakállat viselt, de mentségemre szóljon, hogy kisgyerek voltam, amikor mindez megtörtént velem.

Ma pedig, lássátok, őszül a halántékom. Sok-sok év telt el azóta, és ahogy gyarapodnak ősz hajszálaim, úgy felejtem az emlékeimet.

Ezért is sürgős a munkám.

Elkezdem hát!

Én, Korcsulai Antal szerzetes testvér, olaszos nevem Fra Antonio da Curzola, most az Istennek, hajdanában pedig a világjáró velencei kalmárnak, Marco Polónak szerény kis szolgája, ott voltam a Könyv születésénél!

Csakis én tudom, mi történt a genovai fogság hosszú hónapjaiban! S ha most le nem írom, bizony mondom nektek, minden végképp feledésbe merül!

A történetre figyeljetek hát! Az én nevemet akár meg se jegyezzétek! Hiszen sehol máshol nem találkoztok vele, csakis ezeken a lapokon. Az én nevem nem bújik meg a súlyos, régi kódexek sorai között, és nem találhatjátok a levéltárak drága pergamenjein sem. Nincs nyoma sehol, hogy valaha is éltem. De hát ez így van jól! Késői korok gyermekei ha olvassák ezt a históriát, ne az én nevemmel bíbelődjenek.

Bizony mondom, nem a hiúság, nem is a dicsőség vágya vezeti tollamat.

Csupán az emlékezés.

Első fejezet

A váratlan vendég

Mintha ma történt volna.

Ott álltam a ház ajtajában, és befelé lestem. Anyám a konyha sarkában, a nagy, nyitott tűzhely lángja fölé hajolt. Kicsiny szardellákat sütött ki olajban. A tűz melegétől pirosra gyúlt az arca.

Az asztalnál egy fáradt, fiatal férfi ült. Előtte kancsó, a kancsóban jóféle korcsulai bor, az opol. A tányérja mellett darab kenyér.

Olykor szemelgetett az ecetes olajbogyóból, harapott a kenyérből, és ivott rá a borból. Mintha nem is a halra várna. Mintha a bort többre tartaná.

Hallgattak.

Olyan különösen hallgattak, hogy elszorult a torkom. Máskor nem sokat ügyeltem a felnőttek beszédére, akkor azonban íjként feszült minden idegem, és alig vártam, hogy végre megszólaljanak. Éreztem, már nem is dobog, hanem szinte lüktet a szívem az izgalomtól. A szemem könnybe lábadt, a tenyerem megizzadt, szaporábban vettem a levegőt.

Már az is furcsa volt, hogy anyám nem küld el. Vendégasztalnál, felnőttek szavánál gyereknek nincs helye, s íme most mégsem szól rám, mondván, menjek inkább, nézzem a templom építését.

Kisült a hal. Anyám fordult egyet, és a még sercegő olajból ügyesen a vendég tányérjára csusszantotta a szardellákat. Aztán félretette a serpenyőt, dobott még a tűzre néhány gallyacskát, majd megtörülte kötényében a kezét, és maga is az asztalhoz telepedett.

– Beszélj, Petár, mit üzen az úr?

A fiatalember beleharapott a halba, és hümmögött.

– Mondtam már, Zora, hogy nagy a baj. Az uraság is hajóra szállt. Nagy csata lesz.

– Hol?

– Talán éppen itt, Korcsulánál.

– Honnan tudod?

Petár vállat vont.

– Én az uramtól. Hogy ő honnan, azt már nem tudom. De hogy Marco Polo uram mindent tud, az bizonyos. Nemhiába járt ő a világ végén is.

Anyám aggodalmas arccal bólintott. Hirtelen gondolattal egy kis ónpoharat vett magának. Töltött a borból a vendégnek is, töltött magának is.

– Velencéből jöttél?

– A hajóról. Gyorscsónakon. Annyit üzen, hogy okosan viselkedj. Ne dugj el, ne menekíts semmit. Ha az átkozott genovaiak ebbe a házba is berontanak, csak sopánkodj, de az se baj, ha szívesen fogadod őket.

– Még hogy szívesen? Keresztény jön a keresztény ellen?!

Hát nem elég nagy a világ, hogy nem tudnak megférni a gatyájukban! Forró olajat öntök a képükbe, ha csak egy is beteszi ide a lábát.

Petár nevetett.

– Zora, ha az uram egyszer felszabadít a rabszolgaságból, bizisten, elveszlek feleségül. Mindig ilyen asszonyra vágytam. Erőskezű, bátor… és szép is.

Zavartan elhallgattak, én meg az ajtófélfának dőlve csak úgy dagadoztam a büszkeségtől. Mindig tudtam, hogy az én édesanyám a legszebb minden anyák között, de azért mégiscsak jólesett ezt egy felnőtt férfi szájából hallani.

– Azt üzeni az úr, hogy ne menj ki mostanában a szőlőkbe. A raktárait meg se nézd. Nehogy valaki meglessen, és az ellenséget odavezesse. Nem lehet az emberekben bízni.

– És ha mégis megtalálják?

– Senki se tudja Genovában, hogy Korcsula a Polo család ősi fészke. Messer Marco azt üzeni, néhány aranyedényt, kelyhet, miegyebet inkább rakj ki az asztalokra, polcokra…

Anyám értette, és értettem én is, mit akar a velencei Marco Polo úr, korcsulai házunk ura. Ha jön az ellenség, csapjon le inkább, mint a darázs a mézre, az orra elé rakott drágaságokra, az igazi kincsekről pedig mit se sejtsen.

– Mit vétettünk mi nekik? Jönnek, dúlnak, égetnek, talán gyilkolnak is majd. Igaz ez?

A velencei szolga bólintott.

– Igaz hát. Már így is késő.

– Már egy hete úgy élünk, mintha ostromolnának. A várkapitány telehordatta élelemmel a bástyapincéket.

– Jól tette. Tudod, Zora, azt mondom én, az egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz. Velence vagy Genova! Híres és nagy városok! Mindkettő a keresztény hit nagy bajnokának mondja magát. Aztán mégis mit csinálnak? Hol a keresztes hadakat szállítják a szentföld-re, a pogány török ellen… hol meg éppen a pogánnyal szövetkeznek, csakhogy minél több pénzhez jussanak.

– Közben egymást is gyilkolják. A pápa úr őszentsége vajon mit szól hozzá?

Petár nem felelt, de elhúzta a száját. Nem lehetett valami nagy véleménye őszentségéről. Fintorgása akkor nem tetszett nekem, mert Korcsulán kedvesek és őszintén jószívűek voltak a papok. Közülük Lorenzo atyát különösen szerettem, hiszen megtanított írni-olvasni, és sokszor megengedte, hogy ministráljak a Mihály-templomban tartott miséin.

– A velencei Nagytanács Andrea Dandolót tette meg a flotta admirálisává. Hajóival már ki is futott – folytatta Petár –, de a veszély olyan nagy, hogy a Tanács még harminckét gálya felszerelését rendelte el. Köztük van Marco Polo urunk hajója is. A végén összejön vagy száz hajó. Annyi csak elég, hogy elbánjanak a genovaiakkal.

– Irgalmas Istenem… – sopánkodott anyám. – Száz hajó. Annyi talán el sem fér a vízen.

– Elfér rajta több is. Ha nem fent, hát majd lent.

Petár nevetett. Fejébe szállhatott a bor, mert nagyon tetszett neki a saját szellemessége. Hogy ami hajó nem talál helyet a víz színén, majd szépen elsüllyed.

– Nem tréfa ez, Petár. Vér fog folyni.

– Ne félj, Zora. Itt maradok én is.

– Ne maradj itt. Az úr amúgy is csak nekem üzent. Megharagszik rád.

– Polo úr csak küldött, de nem mondta, hogy vissza is menjek. Itt is az ő házában vagyok, tehát nem szöktem meg… Ha pedig eljön az ideje, fölmegyek a bástyákra. Aztán majd meglátjuk, mi lesz!

Anyám bólogatott, majd a köténye csücskével megtörölte a szemét. Mindig könnyezett, ha valami felizgatta. Most is elfogta a sírás, pedig nem volt gyáva asszony, hanem nagyon is bátor. Nem a levegőbe beszélt, amikor azt mondta, nyakon önti az ellenséget forró olajjal. Most mégis sírt, és én tudtam, miért.

Engem féltett.

Könnyben úszó szemével engem nézett. A szája elé szorította öklét, és a fejét ingatta, mint a siratóasszonyok.

Hirtelen odalett a nagy kíváncsiságom. Lassan elfordultam az ajtóból, és elkullogtam. Szégyelltem, hogy miattam riadozik az én szép és bátor édesanyám.

Tíz-tizenhárom éves fiúcska lehettem akkoriban. Korcsula szigetén ez már kislegénynek számít, akit dologidőben akár éjszakai halászatra is magával visz az apja. Mentem volna én is, hiszen minden vágyam az volt, hogy húzzam az evezőt, igazítsam a vitorlát, hajítsam a szigonyt.

Csakhogy nekem nem volt apám.

De mit is mondok! Apa nélkül nem születhet a világra senki. Volt apám nekem is, csak odaveszett, eltűnt, méghozzá azokban a napokban, amikor megszülettem. Éjszakai fogásra indult több társával és még fogadkozott is, hogyha hazatérve engem már a bölcsőben talál, birkapecsenyével és nagy kancsó prosekkel, finom aszúborral vendégeli meg cimboráit.

Én ugyan minden baj nélkül a világra jöttem, szegény apám azonban társaival együtt odaveszett, noha nyugodt volt a víz, és alig fújt a szél.

Török kalózok kószáltak akkoriban a dalmát partokon.

Értitek-e most már, miért csendesedtem el a társaimtól? Azok akkor barangolták be a szép Korcsula szigetét, amikor éppen kedvük szottyant. Kecskét, birkát legeltettek a közeli-távoli dombokon, és olykor napokig se keveredtek haza. Hívtak engem is, nagy csatákat ígértek, s azzal kecsegtettek, hogy velencei lehetek majd, nem kell se pogányt, se genovait játszanom.

Mármost hazudnék, ha azt mondanám, el voltam tiltva mindettől. Mehettem én csónakázni is, játszani is, hanem az édesanyám féltő, aggódó tekintetét mindig magamon éreztem. Akármit csináltam, mindig csak arra füleltem, mikor hallom a hangját.

Ehhez tudnotok kell, hogy Korcsula gyönyörűséges városa alig nagyobb egy jókora asztalkendőnél. Bizisten, egy erősebb kiáltás elhallik egyik falától a másikig.

– Anton! Tonino! – olaszul, dalmátul, olykor még más nyelveken is hívott, ahogy éppen eszébe jutott. Akik a tengeren élnek, sok nyelvhez szoknak.

Legszívesebben Jurij mester körül ólálkodtam. Hosszú ideje épült már Korcsulán a San-Marco székesegyház. Velence volt az urunk, a főtéren tehát egy kicsi oszlopot állítottak fel, és a tetejére Velence jelképét, egy kőből kifaragott szárnyas oroszlánt tettek. De hát ez nem volt elég. Ha Velencének van Szent Márk-székesegyháza (azt mesélték róla, hogy a világ minden kincsét összehordták benne), legyen Korcsulának is egy! És már évek óta épül bizonyos Jacopo Correro mester tervei szerint fehér korcsulai kövekből egy csodálatos, csipkepárkányzatú, rozettaablakos remekmű. Láttam a rajzait, és ámulattal néztem. Külön csoda volt a szememben, ahogy a rajz szerint emelkedtek lassanként a falak. Az építkezéshez sok hely kellett. Korcsula azonban oly kicsi; hogy a házai is szinte vállvetve, zsúfolódva állnak. Ezért aztán a templom körüli épületek kertjeibe szép lassacskán bekéretőztek, be is telepedtek az építők. Marco Polo úr megengedte, hogy házának kicsinyke udvarában a kőfaragók dolgozzanak.

Naphosszat elbámészkodhattam, hogyan kopácsol, hogyan farag durva, esetlen fehér mészkőből szép rózsákat, hogyan alakít ki nevetséges ördögpofákat, játékos kedvében még egy elefántot is Jurij bácsi, Correro mester legjobb kőfaragója.

Most is hozzá igyekeztem.

Igazán mondom, tíz lépés sem volt, lévén a Polo-háznak a legkisebb kertje egész Korcsulában.

– No, Anton? Miért lógatod az orrodat? – kérdezte az öreg. Egy szentet faragott ki éppen. Csak úgy, minden rajz nélkül, ahogy eszébe jutott. Én legalábbis úgy véltem…

– Tudod, fiacskám, a jó szobrász csak ránéz egy darab kőre, s már meglátja benne a szobrot. Akkor aztán hozzálát, hogy addig faragja… hát amíg meg nem találja benne… Érted? – szokta nekem mondogatni, és mindig rábólintottam, noha semmit sem értettem belőle.

Most is megálltam a háta mögött, és bámultam, csodáltam, hogyan lesz a keze alatt egy darab fehér kőből áhítatos szent.

– Nem felelsz? Félsz?

– Áh!

– Jön az ellenség! Csata lesz. Kiabálás. Embert is ölnek majd, meglátod. Az csúnya dolog. A sebesültek meg jajgatnak. Mégse félj, Tonino, elég nagy vagy már.

– Te nem félsz, Jurij bácsi?

– Dehogyisnem.

– A bátor ember nem fél.

– Nono! Az a bátor, aki le tudja győzni a félelmét. Hát, ha jönnek azok a nyavalyás genovaiak, majd én is odaállok a bástyára, aztán jól kupán vágom, aki a közelembe ér. Viszem a kalapácsot… meg ezt az emelővasat. A kőfaragóktól félnek ám!

Mocorgott bennem, hátha valami titkot árulok el, mégis kiböktem:

– Polo úr azt üzente az édesanyámnak, hogy engedje… vigyék, rabolják a házából, amit csak akarnak.

Jurij mester abbahagyta a kopácsolást.

– Igaza van. Marco Polo úrra büszke lehet Korcsula. Még büszkébb Velence. Bejárta a világot. Elment a végére. Hej, azt mondják, csuda kalandjai voltak. Mesés kincseket hozott. És mind a kabátja ujjába varrva! Ő csak tudja.

– Jurij bácsi, miért mondod, hogy Marco úrnak igaza van?

Az öreg vállat vont. Bozontos szemöldöke a homlokára szaladt.

– Azért, fiacskám, mert Marco Polo úr világot látott ember és jó kereskedő. Tudja, hogy a háború jön és megy, hanem a béke megmarad.

Sokkal nyugtalanabb voltam annál, semhogy megértsem a szavait, pedig az öreg igazán jó barátom volt. Szeretett. Hányszor kezembe adta a vésőt meg a kalapácsot, és biztatott, faragjak valamit én is! Meg is próbáltam egyszer, egész nap dolgoztam, szakadt rólam a verejték, anyám azt hitte, belebetegszem a nagy igyekezetbe. Egy gyönyörű szép rózsát akartam kifaragni valami félredobott kőből, de mire készen lett, bizony csak úgy festett, akár egy kopasztott csirke. Elbőgtem magam a fáradtságtól meg a keserűségtől, de Jurij bácsi nem nevetett ki, hanem vállon veregetett.

– Sose búsulj, kisöreg – mondta. – Csirkének egész jó.

Nyújtotta most is a kalapácsot, de a fejemet ingattam. Semmi kedvem sem volt a munkához, és csodálkoztam a nyugalmán. Hiszen nyakunkon az ellenség. Még ő mondta, hogy vér fog folyni, embert is ölnek, a sebesültek jajgatnak… miért prédikál most a békéről?

Magára hagytam hát a köveivel együtt. Zúgott a fejem, vadul kalapált a szívem. Valami szörnyűség közeleg, és mindenki oly nyugodt, mintha mi sem történne.

Egész Korcsula halálra van ítélve! Hosszú kardjaikkal jönnek a genovaiak, és mindenkit szíven szúrnak. Szörnyen haragszanak mindenkire, aki Velencét tartja urának. Márpedig Korcsula ilyen. Hiszen Szent Márkus tiszteletére épít templomot, márpedig mindenki tudja, hogy a nevezetes szent Velence védőszentje.

Elhatároztam, hogy összehívom a fiúkat, és megbeszéljük a dolgot. Háború van, ostrom készül, mi se maradjunk ki belőle! A falakra minket persze nem engednek! Békében sem, hát még ostrom idején! Mégis megszervezhetjük a védelmet. Olyat, hogy elálljon a felnőttek szeme-szája.

Fegyvert ragadunk majd! Követ, parittyát! Olajat sütünk! S ha áttörik a falakat, és bezúdulnak az utcákba – akkor aztán a nyakukba esünk, de úgy, hogy elmegy a kedvük a háborúzástól. Korcsula kicsi város, de csöppet sem gyenge. Majd mi megmutatjuk! Hajdanában Trója híres ostromakor a bátor és legyőzhetetlen Achillesnek is megtalálták a sebezhető pontját, a sarkát. Sebezhető pontja a genovai seregnek is van.

Nem egyszerre állunk ki viadalra, hanem lesből támadunk. Gyerekek vagyunk, egy katonával se tudnánk elbánni. Hanem ha hirtelen egy kő zuhan, egy kancsó forró olaj ömlik, kifordul egy ajtó… lezuhan egy erkély, egy támfal…

Lihegtem az izgalomtól, ahogy fölfelé kapaszkodtam a magas toronyba. A Polo családnak tornyos háza van Korcsulán. Ilyet építenek a kereskedők, hogy maguk figyelhessék hajóik mozgását a vízen. Csakhogy ennek a toronynak már régen nem vette hasznát senki. A Polo család Velencébe települt, ott élnek már évtizedek óta, és csak nagy ritkán vetődnek erre, akkor is üzleti ügyekben, a titkos raktárak dolgában. Anyám, aki kisgyerek korától ismerte Marco Polo urat, bánkódott, amiért hazafelé jöttében az partra sem szállt itt Korcsulán. Pedig huszonnégy év hosszú idő. Olyan hosszú évekig volt távol a három Polo. Nicolo Polo, Matteo Polo és Marco Polo, a Nicolo úr fia.

Fenn a toronyban erős szél fújt. A négyszögletes kis őrhelyet derékmagasságban mellvéd vette körül. Négy nehéz sarokoszlop csapott tetőt tartott, amely a napfény vagy az eső ellen védte a fenn tartózkodót. A szögletes, nehéz sarok oszlopok között egy-egy könnyű görög oszlopocska is állt, jelezve talán, hogy Korcsula őslakói görögök voltak.

Átkaroltam az egyik oszlopot, és bámészan elmerengtem délkelet felé. Az orebicsi partszegélyen az óriási Szent Ilija-hegy ragyogó napfényben olyan közelinek látszott, hogy úgy tűnt nekem, akár a kezemmel elérhetném.

Idefent egyszerre csak eltűnt az előbbi nagy félelmem. Most már higgadtan számítgattam, mi minden fog történni. Nagy ostrom lesz bizonyosan, jönnek a genovaiak a hosszú kardjaikkal… és embert is ölnek majd, jajgatás, kiabálás veri fel ezt a csöndes, szép világot. Persze megbeszélem majd a fiúkkal, mit kell tenni… de ha igazán nagy lesz a vész, anyámmal s Petár bácsival felmászunk majd ide a toronyba. Odalent jól eltorlaszoljuk az ajtót. Ez a torony kőből van, a tűz sem fog rajta. Kidönteni pedig nem tudják. Hát majd csak megleszünk itt addig, amíg a vész el nem múlik… később nekilátunk a fiúkkal… a forró olaj… meg a váratlan rajtaütések…

A szél megcibálta a hajamat. Összehúzott szemmel kutattam a messzeséget. Ahogy kikönyököltem a párkányra, elcsitult a szívem dobogása.

Üres volt a tenger. Egy-két nagyobb bárka, úszott csak rajta. Amott délre, egészen messze, Meleda-sziget irányában megmegcsillant valami a tenger színén.

Végképp megnyugodtam. Lehet, hogy csak vaklárma az egész. Petár bácsi fontoskodik. Még hogy itt, Korcsulánál lenne a nagy csata? No hiszen, nem úgy fest a dolog.

És megint eszembe jutott Marco Polo úr.

Vajon milyen lehet a világ vége?

És milyenek azok a kutyafejű tatárok?

Mennyi kincs fér el az ember kabátja ujjában?

Kinéztem a vízre. Kék volt az Adria. Mint mindig, most is szapora széltől fodrozódott a víz. A Szent Ilija-hegy oly közel magasodott. Kopasz nagy hegy, fák helyett csak a tüskés bozót tengődik rajta. A tövében Orebics. Kicsiny falu. Tréfás kedvű nép lakja…

Ha jól látom, néhány bárka úszik arrafelé.

De mi az a füst? Nagy, fekete füst gomolyog Orebics fölött. És ahogy a fák magasáig ér, szétcibálja a szél.

Mi füstöl ott?

Meghallottam édesanyám hangját:

– Anton! Tonino! Gyere gyorsan!

Második fejezet

Elhagyom Korcsulát

Lerohantam a nyikorgó falépcsőkön.

Anyámat kipirult arccal, könnyes szemmel találtam. A ház belső szobájából rakodott ki éppen. Néhány bársonypárnát meg aranykelyhet, miegyebet gyömöszölt egy zsákba. A tálalószekrényről azonban nem vette le az ezüstpoharakat.

Ahogy meglátott, hagyta a zsákot, és a tarisznyámat szedte elő gyorsan. A konyhába kisietve teletömte mindenféle jóval. Füstölt sonkával, szalonnával, kenyérrel, aszalt szilvával meg olajbogyóval. Sosem láttam még ilyen zavartnak. Kapkodott. A szilvát kivette, túrót tett helyébe, aztán azt is félretette, egy flaska vízzel tömte meg a tarisznyát, majd gondolt egyet, visszarámolt mindent, és újból kezdte, de akkor már hagymát is csomagolt. Meg sót. Arra külön gondja volt.

– Hol a csudában kószáltál? – dohogott közben. – Nyakunkon a baj, és te sehol.

– A toronyban voltam.

Biccentett, mint aki helyénvalónak tartja, ha veszély idején a toronyban tartózkodik az ember.

– Petár bácsi? – kérdeztem.

– A bástyán. Fegyvert kér, mert mindenáron harcolni akar. Pedig haza is mehetne békével. Velencébe!

Egy pillanatra kiegyenesedett, és elgondolkozva, parányi mosollyal a szája szögletében maga elé meredt. Majd ismét rám pillantott, és arca ismét olyan feszült és aggodalmas lett, mint máskor.

Ettől az arcától nekem mindig elszorult a szívem. Most is behúztam a nyakam, és keserűen vártam, miféle méltatlan, szégyenteljes szerepet bíz rám a közelgő ostrom idejére. Fogadni mernék, hogy a pincébe küld…

– Kicsi fiacskám – kezdte elcsukló hangon.

De a szavát félbeszakította egy kürt hangja, amelyet tüstént követett egy másik. Korcsula városának bástyáin riadót fújtak.

– Ég Orebics! Ég Orebics! – hallatszott a kiáltozás az utcákról. Az volt hát a füst! Én meg nem tudtam, mire véljem.

Anyám lekuporodott egy kicsiny zsámolyra az ajtó mellett. Ölébe vont, és arcát az arcomhoz szorította.

– Tonino – suttogta. – A Polo háznak régi szolgálója vagyok, Marco úr jobban megbízik bennem, mint saját magában. Nekem ugyan hiába üzeni, hogy hagyjak mindent prédára. Tudom én, hogy inkább azt várja, mindenre vigyázzak.

Bólintottam. Sejtettem, hogy így van.

– Tonino, ki kéne menni a szőlőkbe! A raktárakhoz. Meg kéne figyelni, ki vezeti oda a rablókat. Érted? Hogy aztán megmondhassuk Marco úrnak, hogy ki volt a bűnös! Érted-e, kisfiam?

Már hogyne értettem volna. Anyám attól tart, a ház ura nem bízik benne eléggé. Azt állítja majd, hogy a nagy felfordulást a maga hasznára fordította… Bizony, a cseléd átka, hogy sosem bíznak benne eléggé.

És átfutott bennem a lázongó gondolat: miért, hogy az igazak mindig rettegnek az igaztalan vádaktól, de a gazemberek sosem reszketnek, hogy méltatlanul éri őket a dicséret.

De hát az csak amolyan pösszenetnyi gondolat volt, semmi több. Zengett bennem az öröm, hogy anyám valami hatalmas feladatot bíz reám.

– Én nem mehetek, feltűnő volna. Engem majd megvéd Petár bácsi. Te se csinálj mást, csak bújj el és figyelj. Hogy ki vezeti oda a genovaiakat, ha megszállják a szigetet. Érted? Észre ne vegyenek, mert akkor bajba kerülünk mindketten. Értesz engem, kisfiam?

– Bízd csak rám, anyám. A városból is úgy megyek ki, hogy gyanút ne fogjanak!

– Nem féltelek – ingatta a fejét könnyes szemmel. – Nagy kópé vagy te! Ha a kapunál faggatóznak, mondd, hogy Kajetán bácsihoz küldlek Lumbardába. Üzenettel. Aztán, ha az olajligethez érsz, fordulj jobbra, és menj a narancsos irányába. A többit már tudod! Jaj, csak meg ne lássanak!

– Bízd rám… – azzal vállamra kaptam a nehéz tarisznyát. (Majdhogy össze nem estem alatta. Jól megtömte, annyi szent. Ha beosztom; egy hétre is elegendő.)

– Bízd rám, bízd rám… – ismételgettem türelmetlenül, miközben ő százszor is megcsókolt, sírva, sóhajtozva magához szorított, mintha sosem akarna elengedni.

Végül futásnak eredtem. Előbb a Vízilépcsőnél akartam kiosonni a várból, de gondoltam egyet, és a főutcán, az épülő Szent Márk-templom falai előtt szaladtam végig a nagy városkapu irányába. Az árokhidat még aligha vonták fel, és amúgy is csak azon át hagyhatom el Korcsulát.

Az utcán meg a sikátorokban nagy volt a zűrzavar. Katonák vonultak, emberek kiáltoztak, asszonyok óbégattak, és sírni hagyták a csecsemőket. Gazdátlanul rohangáltak a kecskék. Egymás után csapódtak be az ablakok nehéz fatáblái. Egy termetes asszonyság azt ordítozta, adjanak neki is fegyvert.

A város a közelgő ostrom lázában égett. Már harmadszor rikoltottak a kürtök.

Rohantam.

– Hé, te!

Nikola bácsi állta az utamat, éppen a nagy városkapunál. Már nyöszörögtek a nehéz láncok, mindjárt felhúzzák a hidat… Korcsula városát még hajdanában elvágták a szigettől egy mély árokkal, amelyben a tenger vize folyt. Az árok két partját mindössze egy nehéz, felvonható fahíd kötötte össze.

– Hallod-e, gyerek, hova szöksz? Mindenki a falak közé… Az a parancs, hallod-e!

Hát mégis észrevettek.

– Én, én… – dadogtam.

Nikola bácsi a harmadik szomszédunk volt. Most beöltözött istenesen. A vassisak az orrára csúszott, sodronyinget öltött, egy behemót lándzsa imbolygott a kezében. Fogná inkább a borotváját – mivelhogy borbély volt máskülönben.

– Anyádnál a helyed! – kiáltott rám mérgesen, mert ő is tudta, hogy anyám mennyire félt.

Úgy meglepődtem, hogy szólni sem tudtam. Ekkor a hídláncot húzók sorából hirtelen kivált Petár, a velencei futár-szolga, és odaszólt Nikola bácsinak:

– Hagyd a gyereket, pajtás! Marco Polo úr üzenetével küldi őt az anyja Lumbardába. Időben kell odaérnie!

– Az más! – szólt a városkapu őre, és utamra engedett. Még hallottam, ahogy Petár utánam szól:

– Siess! És tégy úgy, ahogy anyád mondta!

Futottam.

Most már igazán nem volt sok időm. A bástyákon nemcsak a kürtök, már a dobok is szóltak. Sípok süvöltöttek, parancsszó hangzott.

Alighogy a várárok túlsó partján leugrottam a dobogó-dübögő fahídról, máris felhúzták mögöttem. Hallottam a súlyos láncok csikorgását, a nehéz gerendák recsegését.

Nem néztem vissza.

Futottam.

Futottam félelemből, és futottam örömömben.

S nem tudnám megmondani, mi volt a nagyobb! Félelmem-e vagy az örömem?

A nehéz tarisznya ide-oda himbált az oldalamon. Majd felbuktam miatta az út fehér, éles kövein.

Féltem? Persze hogy féltem. Soha azelőtt nem láttam még igazi harcot. Verekedést is csak ritkán, mert a korcsulai nép bátor ámde békés természetű. Csak most értettem meg sok mindent. Édesanyám azt mondta, hetek óta folyik a felkészülés! Hiszen láttam azt én is! A várparancsnok naponta hirdette új parancsait. A bástyák mellvédei mentén glédában álltak a nehéz íjak, nagy kosarakban a nyílvesszők. Sok száz. Sok ezer is talán. Láttam, amikor felállították, ki is próbálták a nehéz kőhajító gépeket. A katonaság meg a városi polgárság naponta gyakorlatozott.

De hát nekem (a gyereknek) ma reggelig mindez csak móka, látványosság volt. Ha Petár bácsi meg nem jelenik, sosem hittem volna, hogy nemcsak készül, hanem be is következik valami szörnyűség.

Mondottam: vitt az öröm is! No lám, ha nyakunkon a baj, és gyors vitorlával közeledik az ellenség, édesanyám tüstént nem babusgat, hanem olyan nagy feladattal bíz meg, amelytől még őt is óvta Marco Polo úr.

Mondanom sem kell, jól ismertem a szőlőhegyi titkos raktárakat. Anyámmal jártam ott, nem is egyszer. A száraz, hegyoldali kőpincében, öreg hordók mögött nyílott néhány kamrácska. Az egyikben igazgyöngyökkel, drágakövekkel teli ládikók álltak egymásra rakva óvatos rendben, a másikban zsákszámra illatoztak a drága, keleti fűszerek. Azokat időről időre meg kellett vizsgálni, nem dohosodik-e egyik vagy másik zsák tartalma.

(Nézd, Tonino, ez feketebors. Egy csipetnyi odahaza is van. Marco úr adta… Érzed a szagát? Drága fűszer.

– Adjuk el… – suttogtam, és elcsuklott a hangom. – Marco úr úgysem tudja, mennyi van. Aztán legyünk mi is gazdag emberek.

– Hova gondolsz, Tonino! Ez nem a miénk!)

Néha Petár vagy másvalaki, olykor maga a velencei kereskedő úr, Marco Polo jött, hogy a raktárakból ezt vagy azt elvigyen.

Azok mindig izgalmas napok voltak. Anyám elparancsolt a házból, attól tartott, elkotyognám az uraság előtt, hogy én is tudok a raktárak titkáról. Az pedig nagy hiba volna. Gyermekre titkot nem szabad bízni…

A gazdag kereskedőknek a világ minden táján vannak titkos raktáraik. Dúlhat háború, pusztíthat döghalál, ők bizony mindig képesek újból és újból meggazdagodni…

Ez hát igazi titkuk!

Futás közben ért ez a felismerés. Annyira meglepett, hogy megálltam. Lihegtem, ziháltam a tűző napon, és bosszankodva forgattam a fejemet. Bizony jócskán túlmentem a narancsoson. Már régen északra kellett volna fordulnom… de ha így elbambáskodtam a dolgot, a végén igazán Lumbardába jutok, Kajetán bácsihoz.

Körülnéztem.

Egyedül voltam. Egyes-egyedül.

S hirtelen körülvett a csend. Nem akármilyen. Jól tudjátok, milyen dalmát tengerpartok csöndje! Nem süket hallgatás, hanem harsogó ének! A bozót, a narancs- és az olajligetek, a fügefák mindenfelé… amerre csak a szem ellát és amerre a fül elhall, az énekes kabócák monoton zúgásától hangos!

Zzzziii-zzziii-zzziii…

Ma már tudom, hajdanán költőket is megihletett a kabócák éneke. De hát akkor még kisgyerek voltam, s mit sem tudtam sem a költőkről, sem a világról. Azt éreztem csupán, hogy a kabócák éneke nékem nagyon jólesik. Olyan volt, mint édesanyám nyugtató suttogása.

Átölelt a természet.

Körülnéztem. Otthonos voltam én a szépséges Korcsula szigetén. A lankás dombok, a meredek sziklák, a regényes szurdokok világában. Itt minden megművelhető talpalatnyi föld szorgos kezek munkáját dicséri.

Már nem rohantam, de még mindig szaporán szedtem a lábamat. Mérhetetlen büszkeséggel töltött el anyám bizalma. A feladat fontossága.

Még bántott is, amiért Korcsula várából olyan könnyen kijuthattam. Most majd mihez kezdenek nélkülem.

S noha mehettem volna emelt fejjel, a kitaposott úton is, mivelhogy a közelgő veszedelem hírére mindenki bebújt a házába, és a földekre senkinek sem volt gondja, mégis bevetettem magamat a bozótosba, és elvadult olajfák alatt kúsztam-másztam a legnagyobb titokban, csakhogy utam fontosságát önmagam előtt növeljem.

Meglehet, hogy amolyan csendes, félrevonuló, anyámasszony katonája vagyok. Egyvalamihez mégis nagyszerűen értek. Egyedül való játékaim során parittyázni csudára megtanultam; ötven lépésről kilövöm egy veréb fél szemét… úgy ám…! És ez a legősibb fegyver mindig nálam van. Most is itt rejtőzködik a nadrágom korcába gyűrve a derekamon.