A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joe Hill: 20th Century Ghosts

William Morrow, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2008

10 East 53rd Street, New York, NY 10022.

Fordította: Uram Tamás, Pék Zoltán

Tördelte: Kozári Imre

A kötetben olvasható novellák először az alábbi kiadványokban jelentek meg:

“Best New Horror,” Postscripts, issue 3, 2005; “20th Century Ghost,” The High Plains Literary Review, vol. XVII, no. 1–3, 2002; “Pop Art,” With Signs and Wonders, ed. Daniel Jaffe, Invisible Cities Press, 2001; “You Will Hear the Locust Sing,” The Third Alternative, issue 37, 2004; “Abraham’s Boys,” The Many Faces of Van Helsing, ed. Jeanne Cavelos, Berkley, 2004; “Better Than Home,” as a chapbook in the A. E. Coppard Long Fiction Prize series, White Eagle Coffee Store Press, 1999; “The Black Phone,” The Third Alternative, issue 39, 2004; “In the Rundown,” Crimewave, issue 8, 2005; “Last Breath,” Subterranean Magazine, issue 2, 2004; “Dead-Wood,” Subterranean Press e-newsletter, February 2005; “The Widow’s Breakfast,” The Clackamas Review, vol. VI, 2002; “Bobby Conroy Comes Back from the Dead,” Postscripts, issue 5, 2005; “Voluntary Committal,” first published as a chapbook, Subterranean Press, 2005; “The Cape” and “My Father’s Mask” are original to this collection.

Az „Apám maszkja” magyarul korábban a Sötétség – Huszonöt modern horrornovella című antológiában jelent meg, jelen kötetben javított formában közöljük.

20th Century Ghosts. Copyright © 2005, 2007 by Joe Hill

Introduction © 2005 by Christopher Golden

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

“The Black Phone” film artwork © 2021 Universal Studios. All Rights Reserved.

Hungarian translation © Uram Tamás, Pék Zoltán, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos a könyv bármely részének másolása vagy bármilyen digitális, fényképészeti vagy egyéb eszközzel történő rögzítése vagy sokszorozása.

ISBN 978-963-566-228-9

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

TARTALOM

ELŐSZÓ

LEGJOBB ÚJ HORROR

20. SZÁZADI KÍSÉRTET

POP ART – A LÉGBŐL KAPOTT FIÚ

MEGHALLJÁTOK A SÁSKA CIRIPELÉSÉT

ABRAHAM FIAI

JOBB, MINT OTTHON

FEKETE TELEFON

BESZORÍTÁS

A PALÁST

UTOLSÓ LÉLEGZET

HOLTÁBAN A FA

AZ ÖZVEGY REGGELIJE

BOBBY CONROY FELTÁMAD HOLTÁBÓL

APÁM MASZKJA

ÖNKÉNTES ALÁVETÉS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO SFF-sorozat korábbi kötetei

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Leonorának:
Mi vagyunk a kedvenc történetem.

ELŐSZÓ

Christopher Golden

A modern horror nem gyakran kifinomult. A borzongatás művészetét gyakorló írók előszeretettel mennek a nyaki verőérre, megfeledkezve arról, hogy a legfélelmetesebb ragadozók lesből támadnak. Természetesen abban sincs semmi rossz, ha valaki a nyaki verőérre megy, de az igazán gyakorlott és tehetséges íróknak egy trükknél több van a tarsolyukban.

Mellesleg a 20. századi kísértetek{1} történetei közül nem mindegyik horror. Némelyik szomorkásan természetfölötti, némelyik komor, felkavaró fikció az irodalmi fősodorból, az egyikben pedig éppenséggel nyoma sincs durvaságnak, sőt, kimondottan kedves hangulatú. Viszont mind kifinomult, felebarátaim. Joe Hill egy lesből támadó rohadék. Még az a sztori is kifinomult, amelyikben egy kölyök hatalmas rovarrá alakul át, és lássuk be, ez azért nem gyakori.

Első találkozásunkkor Joe Hillnek csak a neve jött szembe velem a The Many Faces of Van Helsing („Van Helsing megannyi arca”) című, Jeanne Cavelos által szerkesztett antológia tartalomjegyzékében. És bár magam is szerepeltem novellával a kötetben, bevallom, egyetlen társam írását se olvastam el – és így jelentem meg aztán a csoportos dedikáláson a cambridge-i (Massachusetts) Pandemonium áruházban. Joe Hill volt ott, Tom Monteleone, Jeanne és jómagam.

Addig a pontig egyetlen szót sem olvastam tőle, a nap előrehaladtával azonban mind kíváncsibb lettem Joe Hillre. A legérdekesebb, ami a beszélgetéseinkből kiderült, számomra az volt, hogy noha imádta a horrortörténeteket, korántsem kizárólag ezek iránt rajongott. Fősodorbeli novellákat közölt „irodalmi” magazinokban (és higgyék el, az idézőjel használata bőven jogos), és díjakat nyert velük. Más kérdés, hogy időről időre azon kapta magát, hogy megint visszatért a horror és a dark fantasy műfajához.

Mindannyiunk örömére. Ha valaki most még nem így érezne, hamarosan így fog.

Végül persze amúgy is sort kerítettem volna a The Many Faces of Van Helsing elolvasására, de nagyrészt a személyes találkozás hatására előrevettem a listán. A kötetben található Hill-novella, az „Abraham fiai”, borzongató, aprólékos vizsgálódás, melynek tárgya az a folyamat, ahogy két fiúban – mint előbb-utóbb minden gyerekben – megszületik a felismerés, hogy az apjuk nem tökéletes. Engem az Isten haragja című, mélységesen felkavaró függetlenfilm legjavára emlékeztetett. Az „Abraham fiai” kiváló történet, amely a kezükben tartott kötet közepe táján kerül sorra, és annyira megszerettem, hogy kedvem támadt felkutatni Joe Hill más munkáit is. Csakhogy Joe kizárólag novellákat publikált, és azokat is leginkább olyan lapokban, amelyek nem kerültek rutinszerűen a kezembe. Mindenesetre megjegyeztem magamban, hogy a jövőben odafigyeljek a nevére.

Amikor Peter Crowther megkérdezte, elolvasnám-e a 20. századi kísérteteket, hogy előszót írjak hozzá, tudtam, hogy nem szabad igent mondanom. Az írói munkámon és a családi életemen túl alig jut időm valamire, viszont az az igazság, hogy ezt a kötetet mindenképpen el akartam olvasni. Hajtott a kíváncsiság, ki akartam deríteni, hogy Joe Hill tényleg olyan jó-e, mint ahogy az „Abraham fiai” alapján sejthető.

Hát nem.

Sokkal, de sokkal jobb.

Kötetünk címe rengeteg szempontból találó. Sok történetben szerepelnek kísértetek ilyen-olyan formában, mások pedig a huszadik század lenyomatát őrzik. A „Meghalljátok a sáska ciripelését”-ben a szerző az 1950-es évek science fiction és szörnyfilmtermésének beható ismeretét és imádatát ötvözi az atomfegyverekkel szembeni – és az említett filmeket átható – félelmekkel. A végeredmény egyszerre akasztófa-humorú és szívmelengető.

Leginkább azonban az író hangvételében érhető tetten a cím jól eltaláltsága. Eleganciájával és érzékeny stílusával a kötet egy korábbi korszakot idéz meg, benne olyan kiválóságokkal, mint Joan Aiken és Ambrose Bierce, Beaumont és Matheson, és Rod Serling.

Legjobb írásaiban Hill az olvasót is segítségül hívja az éppen aktuális jelenet kiteljesítéséhez, elvárja tőlünk a szükséges érzelmi válaszreakciót, hogy a történet igazán hatásos lehessen. És mesterien ügyes ennek a reakciónak a kiváltásában. Ezek interaktív történetek, amelyek mintha csak az által léteznének, hogy az olvasó felfedezi őket. Igényt tartanak az együttműködésünkre, hogy eljussanak a végkifejletükig. A kötet nyitónovellájában, a „Legjobb új horror”-ban lehetetlen nem ráismerni bizonyos sémákra, és előre kitalálni, hová tart a történet, ám ahelyett, hogy ez kudarc volna, éppenséggel a novella legnagyobb erénye. Ha az olvasó nem érzi át maga is azt a bizonyos, már-már fásult várakozást, a sztori nem működhet.

Hill a saját bőrünkön érezteti velünk a „20. századi kísértet” bensőségességét és a „Fekete telefon” kétségbeesett hangulatát – így az olvasó a történet részévé válik, és osztozik az élményben a főszereplőkkel.

Úgy tűnik, az írók közül túlontúl sokan gondolják azt, hogy a horrorban nincs helye valódi érzelmeknek, és inkább sablonos érzelmi válaszreakciókat alkalmaznak, amelyek nem adnak több lehetőséget a beleélésre, mint egy-egy tömör rendezői utasítás valami színdarab szövegkönyvében. Nem úgy Joe Hillnél. Eléggé különös módon erre az egyik legjobb példa a „Bobby Conroy feltámad holtából”, amely nem is horrortörténet, jóllehet George Romero klasszikus filmjének, a Holtak hajnalának a forgatásán játszódik.

Szívesen beszélnék a kötetben található összes történetről, de ha az ember olyasmit ír, ami egy könyv elejére kerül, fennáll a veszély, hogy túl sokat talál elárulni. Annyit mondhatok, hogy ha lehetséges volna kitörölni az agyamból annak az emlékét, hogy elolvastam ezeket a történeteket, boldogan megtenném, mert így részem lehetne a gyönyörűségben, hogy megint elsőre olvashassam őket.

A „Jobb, mint otthon” és a „Holtában a fa” igazi szépségek. „Az özvegy reggelije” szívbe markoló pillanatfelvétel egy másik korszakról és egy utat tévesztett férfiról.

A „20. századi kísértet” ugyanúgy nosztalgikus érzéseket ébreszt a szívünkben, mint a kedvenc Alkonyzóna-epizódjaim közül jó néhány. A „Meghalljátok a sáska ciripelését” amolyan szerelemgyerek: William Burroughs, Kafka és az Ők! mozifilm édeshármasának gyümölcse. Az „Utolsó lélegzet” csipetnyi bradburys ízesítést kapott. Ezek a történetek mind csodálatosak, némelyikük pedig meghökkentően jó. Az „Apám maszkja” annyira fura és felkavaró, hogy valósággal kótyagos lettem tőle.

A kötet záródarabja, az „Önkéntes alávetés” az egyik legjobb kisregény, melyet valaha olvastam, és Joe Hill elbeszélői érettségének bizonyítéka. Olyan ritkán történik meg, hogy egy író ennyire kiforrottan debütáljon a szélesebb nyilvánosság előtt. És amikor mégis… nos, bevallom, zavarodottságom áldozataként két ellentétes késztetés között őrlődöm: elragadtatást érezzek vagy megpróbáljam a szart is kiverni a pasasból. Ennyire jó írás az „Önkéntes alávetés”.

A „Pop art” viszont… a „Pop art” minden mást felülmúl. A legeslegjobb novella, amit az utóbbi években olvastam, és röpke néhány oldalon ízelítőt kapunk Joe Hill művészetének különlegességéből: a rejtelmességből, a gyengédségből, az összetettségből.

Egy újonnan érkezett szerző szárnypróbálgatásainak láttán rajongók és kritikusok óhatatlanul sokat beszélnek még az írások ígéretességéről és a bennük rejlő lehetőségekről.

A 20. századi kísértetek történetei máris megannyi megvalósult ígéret.

Christopher Golden

Bradford, Massachusetts

2005. január 15.

Átdolgozva: 2007. március 21.

LEGJOBB ÚJ HORROR

Egy hónappal a kiadói határideje előtt Eddie Carroll feltépte a vastag, sárga borítékot, és kezébe csusszant egy magazin, amely a The True North Literary Review nevet viselte. Carroll hozzá volt szokva, hogy magazinokat kap a postájával, noha ezeknek többnyire olyan morbid nevük volt, mint például Cemetery Dance, és horror-tematikájú írásokat közöltek. Könyveket is küldtek neki a szerzők. Ezek halmokban álltak brookline-i házában, egy kupac a kanapén a dolgozószobájában, egy ingatag torony a kávéfőző mellett. Csupa horrortörténet, egymás hegyén-hátán.

Senkinek nem lett volna ideje ennyi mindent elolvasni, bár egyszer – amikor még a harmincas évei elején debütált az Amerika legjobb új horrortörténetei antológia szerkesztőjeként – Carroll lelkiismeretesen megpróbálta. Mostanra tizenhat Legjobb új horrortörténetek kötet útját egyengette egészen a nyomdáig, élete bő egyharmadában a sorozat körül bábáskodott. Ez összesen több ezer órányi kéziratolvasást, korrektúrázást és levelezést jelentett, több ezer órányi örökre elveszett időt. Különösen a magazinokat utálta meg. Ezek közül sok ugyanis a legolcsóbb nyomdafestékkel készült, és gyűlölte, hogy a lapok befogják az ujját, a tolakodó festékszagot.

Ma már nem olvasta végig a legtöbb történetet, amibe belekezdett, képtelen lett volna rá. Elgyengítette a gondolat, hogy átrágja magát még egy sztorin, amelyben vámpírok szexelnek vámpírokkal. Lovecraft-utánérzéseken igyekezett keresztülvergődni, de az Öreg Istenekre tett első, fájdalmasan komoly utalásnál azt érezte, mintha elzsibbadna benne valami fontos rész, ahogy a lábad vagy a kezed elgémberedik, ha nem jut bele vér. Attól félt, hogy most a lelke az, ami elzsibbadt.

Egy ponton, a válását követően, a Legjobb új horrortörténetek szerkesztőjeként ellátott feladatai fárasztó és örömtelen nyűggé lettek. Időnként arra gondolt, vágyakozva szinte, hogy leköszön a posztról, de sosem dédelgette sokáig magában az ötletet. Az antológia tizenkétezer dollárt jelentett a bankszámláján évente, ami a legfőbb tétel volt a más antológiákból, előadói fellépéseiből és óraadásból összegereblyézett jövedelmében. Ha ez a tizenkét lepedő nincs, óhatatlanul életbe lépett volna személyes vészforgatókönyve: valódi munkát kellett volna keresnie magának.

A The True North Literary Review nem volt ismerős számára: egy irodalmi folyóirat, megdőlt fenyőfák nyomatával a címlap érdes papírján. A hátoldalon egy pecsét arról tájékoztatott, hogy a magazin a New York állam északi részén működő Katahdin Egyetem kiadványa. Amikor felütötte, két összetűzött papírlap pottyant ki belőle, levél a szerkesztőtől, bizonyos Harold Noonan irodalomtanártól.

Előző télen Noonant megkereste az egyetem üzemeltetési osztályának részmunkaidős alkalmazottja, bizonyos Peter Kilrue. Kilrue hallotta, hogy Noonant kinevezték a True North szerkesztőjévé, és hogy ebből következően kéziratokat vár elbírálásra, és megkérdezte, hogy véleményezne-e egy novellát. Noonan, leginkább csak udvariasságból, beleegyezett. Amikor viszont végül elolvasta a kéziratot – „Gombfiú: Egy szerelem története” –, egyaránt sokkolta a szöveg erőteljes megformáltsága és a téma viszolygást keltő jellege. Noonan új volt a munkakörben – a frissen visszavonult, ám előtte húsz éven át regnáló Frank McDane helyébe lépett –, és új irányt akart szabni a folyóiratnak, olyan alkotásokat közzétenni, amelyek úgymond „felkavarják az állóvizet”.

– Ez utóbbi talán túlságosan is jól sikerült – írta levelében Noonan. Röviddel azután, hogy „Gombfiú” megjelent nyomtatásban, az angol tanszék vezetője egy négyszemközti találkozón csúnyán leteremtette Noonant, amiért „az éretlen ifjúság irodalmi csínytevésének” bemutatására használja a True Northot. Közel ötvenen visszamondták az előfizetésüket – ami nem tréfadolog egy mindössze ezer példányban megjelenő folyóirat esetében –, az öregdiák pedig, aki a True North megjelentetési költségét nagyrészt finanszírozta, felháborodásában megvonta a laptól a támogatást. Noonant eltávolították a szerkesztői székből, és Frank McDane vállalta, hogy immár nyugdíjasként felügyeli a folyóiratot, válaszul a visszatérését követelő nyilvános felzúdulásra.

Noonan levele a következőképpen fejeződött be:

Változatlanul azon a véleményen vagyok, hogy – minden tökéletlensége ellenére – a „Gombfiú” egy figyelemre méltó, jóllehet nyomasztó irodalmi alkotás, és remélem, ön is rá tudja majd szánni a kellő időt. Nem tagadom, személyes elégtételnek venném, ha úgy döntene, beválogatja az év legjobb horrortörténeteit szemléző antológiasorozatának következő kötetébe.

Mondanám, hogy jó szórakozást hozzá, de nem esküdnék meg rá, hogy illő a megfogalmazás.

Üdvözlettel:

Harold Noonan

Eddie Carroll éppen csak hogy bejött kintről, és Noonan levelét a sárszobában állva olvasta el. A novella elejéhez lapozott a magazinban. Majdnem öt perce olvasott már álldogálva, amikor észrevette, hogy kényelmetlenül melege van. A fogasra dobta a dzsekijét, és beballagott a konyhába.

Egy darabig az emeletre vezető lépcsőn ülve falta az oldalakat. Aztán kinyújtózott a kanapén a dolgozószobájában, és a fejét egy könyvkupacon nyugtatva olvasott az október végi rézsútos fényben. Nem volt róla emlékképe, hogyan került oda.

Átszáguldott a szövegen a befejezésig, aztán valami különös, repeső izgatottságtól áthatva felült. Úgy gondolta, valószínűleg ez volt a legdurvább és legszörnyűségesebb írás, amit valaha olvasott, és nála ez azért jelentett valamit. Szakmai pályafutása nagyrészt azzal telt, hogy térdig gázolt a durvában és a szörnyűségesben, és az irodalomnak azokból a légydongásos és kórságos mocsaraiból időnként felfoghatatlan szépségű virágszálakkal bukkant elő, és biztosra vette, hogy most is ez történt. Az írás kegyetlen volt és perverz, mindenképpen meg kellett szereznie. Visszalapozott az elejére, és újra nekifogott az olvasásnak.

A novella egy Cate nevű lányról szólt – a történet kezdetén egy befelé forduló tizenhét éves volt –, akit egy nap beránt a kocsijába egy óriás, aki fém fogszabályzót visel, és májgyulladástól sárga a szeme fehérje. A pasas összeköti a lány kezét a háta mögött, és belöki a kombija hátuljába, a padlóra… ahol a lány egy hozzá hasonló korú fiút talál, akit először halottnak hisz, és aki gyomorforgató csonkításon esett át. A fiú szemeit egy-egy kerek, sárga gomb, szmájlis kitűző takarja. A kitűzők keresztülszúrták a szemhéjat – melyet egy külön acélhuzal öltött az arcbőrhöz – és alatta a szemgolyót.

Amikor viszont az autó mozgásba lendül, ugyanezt teszi a fiú is. Megérinti Cate csípőjét, ő pedig visszafojt egy riadt sikkantást. A fiú keze végigsiklik a testén, utoljára az arcát tapogatva meg. A fiú elsuttogja, hogy Jimnek hívják, és egy hete utazik az óriással – mióta a tagbaszakadt férfi megölte a szüleit.

– Lyukakat csinált a szemembe, és azt mondta, hogy látta kiáramlani rajtuk a lelkemet. Azt mondta, olyan hangja volt, mint amikor belefújsz egy üres kólásüvegbe, tök kellemes. Aztán a szememre tette ezeket, hogy az életem viszont ne szökhessen ki. – Miközben beszél, Jim megérinti a szmájlis kitűzőket. – Arra kíváncsi, meddig maradok életben úgy, hogy nincs bennem lélek.

Az óriás elhajt velük egy néptelen autóskempinghez, egy állami parkhoz a közelben, ahol arra kényszeríti Cate-et és Jimet, hogy szexuálisan játszadozzanak egymással. Amikor úgy érzi, hogy Cate-nek nem sikerült meggyőző szenvedéllyel megcsókolni Jimet, felhasítja a lány arcát, és kivágja a nyelvét. Az ezt követő káoszban – Jim vakon támolyogva kiáltozik, vér mindenütt – Cate bemenekül a fák közé. Három órával később, hisztérikus lelkiállapotban, csuromvéresen kitántorog egy autópályára.

Elrablója sosem kerül rendőrkézre. A férfi és Jim kihajtanak az állami parkból, és átbuknak a világ peremén. A nyomozók egyetlen hasznavehető tényt sem tudtak kideríteni kettejükről. Nem tudják, kicsoda Jim, vagy hogy hová valósi, és még ennél is kevesebbet tudnak az óriásról.

Két héttel azután, hogy a lányt elbocsátották a kórházból, az Egyesült Államok Postaszolgálatának közreműködésével végre előkerül egy használható nyom. Cate levelet kap, a borítékban két szmájlis kitűző van, plusz egy Polaroid fotó egy hídról, Kentuckyban. Másnap reggel a búvárok egy fiúra bukkannak a hídnál, a folyó fenekén, a test már erősen oszlásnak indult, az üres szemgödrökben ki-be járnak a halak.

A korábban csinos és közkedvelt Cate azon kapja magát, hogy most szánakozás és viszolygás tárgya az ismerősei között. Megérti a többiek érzéseit. Ő is visszataszítónak találja saját arcát a tükörben. Egy különleges iskolába jár, és megtanulja a jelnyelvet, de nincs maradása sokáig. A többi nyomorék – a sok süket, csonka és torz ember – nincstelensége és kiszolgáltatottsága undorral tölti el.

Cate megpróbál normális életet élni, nem sok sikerrel. Nincsenek közeli barátai, nem ért semmihez, ráadásul feszélyezi a külseje, és az, hogy nem tud beszélni. Az egyik különösen szívbe markoló jelenetben bátorra issza magát, és megpróbál kikezdeni egy férfival egy bárban, de ezzel is csak azt éri el, hogy megszégyenül a férfi és annak barátai előtt.

Éjszakánként visszatérő rémálmok gyötrik, melyekben valószínűtlen és szörnyűséges variációkban újra meg újra átéli elrablását. Időnként Jim nem sorstárs áldozat, hanem cinkos az emberrablásban, és virgoncan megerőszakolja Cate-et. A szemgolyójába döfött kitűzők foncsorozott korongok, és torz tükörképet mutatnak a sikoltozó Cate arcáról, amelyet – tökéletes álomlogikával – ekkorra groteszk maszkká szabdalt valaki. Ritkán, de előfordul, hogy Cate szexuálisan felajzva ébred az álmokból. A terapeutája szerint ebben semmi különös nincs. Cate kirúgja a pasast, amikor észreveszi, hogy gyomorforgató karikatúrát firkált róla a jegyzetfüzetébe.

Cate különböző dolgokkal próbál szabadulni a rémálmoktól: ginnel, fájdalomcsillapítókkal, heroinnal. A kábítószerhez pénzre van szüksége. Az apja rajtakapja, amint a komódfiókjában kutakodik, és elkergeti hazulról. Aznap este Cate-nek telefonál az anyja: apád kórházban van, mondja, kisebb agyvérzése volt, eszedbe ne jusson meglátogatni. Nem sokkal később a fogyatékos gyerekek napközi otthonában, ahol Cate részmunkaidősként dolgozik, az egyik gyerek megvakítja a társát: ceruzát döf a szemébe. Az eset nyilvánvalóan nem Cate hibájából következett be, de utóhatásként fény derül válogatott függőségeire. Kiteszik az állásából, és bár leküzdi szenvedélybetegségét, alig lát rá esélyt, hogy újból elhelyezkedhessen.

Aztán egy hűvös őszi napon kijön a helyi szupermarketből, és elsétál az épület mögött leparkolt rendőrautó mellett. Az autónak fel van nyitva a motorházteteje. Egy foncsorozott napszemüveges rendőr a túlmelegedett hűtést vizsgálgatja. Cate véletlenül benéz az autó hátsó ülésére – és ott van, hátrabilincselt kézzel, tíz évvel idősebben és húsz kilóval nehezebben, az óriása.

Cate nagy nehezen megőrzi nyugalmát. A motorháztető alatt matató rendőrhöz lép. Tudja-e, ki van a hátsó ülésen, írja egy cédulára.

A pasast egy barkácsboltban vették őrizetbe a Pleasant Streeten, mondja a rendőr, fizetés nélkül akart távozni egy vadásztőrrel és egy tekercs extra erős ragasztószalaggal.

Cate ismeri a szóban forgó barkácsboltot. Ott van egy ugrásra a lakásától. A döbbenettől majdnem összecsuklik a térde, de a rendőr elkapja a karját.

Cate őrült körmölésbe kezd, próbálja elmagyarázni, mit művelt vele tizenhét éves korában az óriás. A toll a kezében nem tud lépést tartani a közlésvágyával, és a soroknak, amiket ír, még saját maga számára is alig van értelmük, de a rendőr így is megérti a lényeget. A jobb első üléshez kíséri, és kinyitja neki az ajtót. Cate-tel forogni kezd a világ a gondolattól, hogy beszálljon az autóba az elrablójához, és csillapíthatatlan reszketés fogja el, de a rendőr emlékezteti rá, hogy az óriás megbilincselt kézzel ül hátul, nem bánthatja, ráadásul fontos volna, hogy Cate velük tartson a rendőrségre.

Cate végül elhelyezkedik az anyósülésen. Egy télidzseki hever a lábánál. A kabát az övé, mondja a rendőr, bújjon bele nyugodtan, az majd segít a reszketésen, mindjárt felmelegszik. Cate a rendőrre pillant, már körmölné a jegyzettömbjére, hogy köszönöm, de ekkor mozdulatlanná dermed, képtelen írni. Van valami a saját arcában, ahogy visszatükröződik a rendőr foncsorozott napszemüvegén, amitől leblokkol.

A rendőr becsukja az ajtót, és az autó elejéhez megy, hogy lehajtsa a motorháztetőt. Cate zsibbadt ujjakkal a kabátért nyúl. A télidzseki mellrészének két oldalán egy-egy szmájlis kitűző fityeg. Cate a kilincsért nyúl, de az ajtózár nem old ki. Az ablakot sem lehet leereszteni. A motorháztető lecsapódik. A foncsorozott napszemüveget viselő férfinak – aki nem rendőr – szörnyűséges vigyorra húzódik a szája. Gombfiú a sofőroldali ajtó mellett elhaladva megkerüli az autót, hogy kiengedje hátulról az óriást. Elvégre szem nélkül nem lehet vezetni.

Egy sűrű erdőben könnyen megtörténhet, hogy eltéved az ember, és csak körbe-körbejár, és Cate most először úgy látja, hogy vele is éppen ez történt. Bemenekült Gombfiú és az óriás elől az erdőbe, de soha nem talált ki onnan – igazából nem –, csak botorkált a sötétben a bokrok között, hogy végül egy hatalmas és értelmetlen kört leírva visszajusson hozzájuk. Megérkezett oda, ahová mindvégig tartott, és ez a gondolat ahelyett, hogy megrémítené, inkább különös módon megnyugtató. Úgy érzi, hozzájuk tartozik, és ez egyfajta megkönnyebbülés – tartozni valahová. Elfészkelődik az ülésen, és beburkolózik Gombfiú kabátjába a hideg ellen.

Eddie Carrollt nem lepte meg, hogy Noonant kiseprűzték a folyóirattól a „Gombfiú” megjelentetéséért. A jelenetek hosszan ecsetelték a nők lealacsonyításának válfajait, és a hősnő olyan karakterként került ábrázolásra, mint aki maga is készségesen közreműködik saját érzelmi, szexuális és lelki bántalmazásában. Kellemetlen, de Joyce Carol Oates ugyanilyen történeteket írt a The True North Literary Review-tól nem különböző magazinoknak, és díjakat nyert velük. Az igazán megbocsáthatatlan irodalmi bűn a sokkoló végkifejlet volt.

Carroll számított erre a dramaturgiai megoldásra – közel tízezer „horror” és „természetfeletti” kategóriájú történet elolvasása után nehéz volt meghökkenteni –, de attól még ugyanolyan élvezetesnek találta. Az irodalom felkentjei között viszont egy meglepő befejezés (legyen bár mégoly jól kivitelezve) a gyermeteg, kommersz irodalom és az alja tévéműsorok ismertetőjegye. A The True North Literary Review olvasói, Carroll úgy képzelte, középkorú tanáremberek, akik Ezra Pounddal és Grendellel ismertetik meg diákjaikat, és akik szívbe markoló álmokat dédelgetnek arról, hogy valamikor még eladják egy versüket a The New Yorkernek. Az ő számukra meglepő befejezéssel találkozni egy novellában ahhoz fogható, mint amikor az ember fültanúja, ahogy egy balerina hangosan szellent a Hattyúk tava eltáncolása közben – akkora otrombaság, hogy az már-már a szellemességgel határos. Harold Noonan professzor vagy nem lakott elég régóta az elefántcsonttoronyban, vagy tudat alatt arra vágyott, hogy útilaput kössenek a talpára.

Bár a novella befejezése inkább John Carpentert idézte, mint John Updike-ot, Carroll egyik horrormagazinban sem találkozott hozzá foghatóval, az utóbbi időben legalábbis biztosan nem. A „Gombfiú”, huszonöt oldalon keresztül, szinte teljesen valósághű leírását adta annak, ahogy egy nőt apránként felőröl a túlélőként érzett örökös lelkifurdalás. A szöveg a családon belüli, feszültségekkel terhelt viszonyokkal, a vacak állásokkal, a pénzért folytatott küzdelemmel foglalkozott. Carroll már el is felejtette, milyen érzés a mindennapi élet egyszerű alapanyagaival találkozni egy novellában. A legtöbb horrortörténet a véres nyers húson kívül nem vesződött semmi mással.

Carroll azon kapta magát, hogy a „Gombfiú”-nál széthajtott magazinnal a kezében járkál a dolgozószobájában. A kanapé mögötti ablak üvegén megpillantotta saját tükörképét, és azt látta, hogy széles, már-már buja vigyorra húzódik az arca, mintha éppen most hallott volna egy különösen jó disznó viccet.

Carroll tizenegy éves volt, amikor az Oregon Filmszínházban látta A ház hideg szívét. Az unokatestvéreivel ment, de amikor kihunytak a fények, a társaságát elnyelte a sötétség, és Carrollt a vegytiszta magány érzése fogta el, ahogy ott ült saját, szorosan köré záródó árnyékfülkéjében. Időnként minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne takarja el a szemét, a zsigereit viszont ideges-émelygős gyönyörűség bizsergése hatotta át. Amikor végül újra kigyúltak a fények, csilingeltek az idegvégződései, mintha rámarkolt volna egy áram alatt lévő rézvezetékre. Rögeszméjévé lett ennek az érzésnek a keresése.

Később, amikor már szakmabeli volt, és ebből élt, az érzései visszafogottabbá lettek – nem tűntek el, csak távolabbinak tűntek; mintha az érzés helyett csak annak az emléke elevenedne meg. Az utóbbi időben már az emlék is odalett, és csak valamiféle ernyesztő emlékezetkiesés maradt a helyén, csupán zsibbadt érdektelenséget érzett, amikor a magazinok kupacaira nézett a kisasztalán. Illetve nem – nagyon is érzett rémületet, csak éppen a rossz fajtából.

Ez az érzés viszont, itt, a dolgozószobájában, a „Gombfiú” borzalmaiból frissen előbukkanva… ez az eredeti cucc volt. Megkongatta azt a bizonyos belső harangot, és zsibongást hagyott vissza Carrollban. Nem is bírt lenyugodni, szokatlan volt számára az érzelmek ilyen fokú áradása. Próbálta felidézni, mikor adott ki utoljára olyan novellát, amely annyira elnyerte a tetszését, mint a „Gombfiú”. Ha egyáltalán volt ilyen. A könyvespolchoz lépett, levette a Legjobb horrortörténetek első – és a mai napig legjobb – kötetét, kíváncsian, hogy annak idején mi hozta tűzbe. Csakhogy a könyv a tartalomjegyzék helyett az ajánlásnál nyílt ki, amely akkori feleségéhez, Elizabethhez szólt. „Aki segít megtalálnom utamat a sötétségben”, írta volt Carroll a szeretet szédítő rohamában. Libabőrös lett a karja, ahogy most ránézett.

Elizabeth azután hagyta el, hogy Carroll rájött: több mint egy éve csalja a befektetési bankárukkal. Az asszony az anyjához költözött, és a lányukat, Tracyt is magával vitte.

– Tulajdonképpen szinte örülök, hogy rajtakaptál bennünket – mondta a telefonban, néhány héttel azután, hogy elmenekült Carroll életéből. – Legalább vége lett.

– A viszonynak? – kérdezte Carroll. Csak nem szakítottak, tűnődött.

– Nem – mondta Lizzie. – Arra a sok horroros baromságra gondolok, meg arra a sok emberre, aki folyton ott rontotta nálunk a levegőt, a horroros népségre. Az izzadságszagú nyomoroncokra, akiknek a hulláktól áll fel. Ez a legjobb az egészben. Belegondolni, hogy Tracynek így esetleg normális gyerekkora lehet. Belegondolni, hogy végre én is egészséges, normális felnőtt emberek között élhetem az életem.

Az is elég rossz volt, hogy félrekefélt, attól viszont, hogy képes Tracyvel takarózni, olyan gyűlölet töltötte el Carrollt, hogy még most is elakadt a lélegzete. Visszalökte a könyvet a polcra, és elkullogott a konyha felé, ebédelni. Nyughatatlan izgatottsága végre kihunyt. Úgyis kereste a módját, mire fordíthatná azt a sok haszontalan, dekoncentráló energiát. A jó, öreg Lizzie még most, hatvan kilométer távolságból, és egy másik férfi ágyából is a segítségére sietett.

Délután e-mailezett Harold Noonannek, hogy elkérje tőle Kilrue elérhetőségeit. Noonan szűk egy órával később válaszolt is – nagy örömmel fogadta, hogy Carroll publikálni akarja a „Gombfiú”-t a Legjobb új horrortörténetekben. Peter Kilrue e-mail-címe nem volt meg neki, volt hozzá viszont egy sokkal hétköznapibb postacíme és egy telefonszáma.

Csakhogy a levél, melyet Carroll írt, CÍMZETT ISMERETLEN pecséttel ellátva visszajött a postával, amikor pedig tárcsázta a telefonszámot, gépi hang válaszolt: Ezen a számon előfizető nem kapcsolható. Ekkor felhívta Harold Noonant a Katahdin Egyetemen.

– Nem mondhatom, hogy nagyon meg volnék lepve. – Noonan hangja lágy volt, félénkségtől meg-megtorpanó. – Az volt az érzésem, hogy ez a Kilrue amolyan vándormadár. Azt hiszem, részmunkaidős állásokból igyekszik fizetni a számláit. Valószínűleg az volna a legjobb, ha felhívná Morton Boydot az üzemeltetési osztályon. Csak van valamilyen dossziéjuk a pasasról.

– Maga mikor találkozott vele utoljára?

– Tavaly tavasszal beugrottam hozzá. Felkerestem a lakásán, amikor már állt a bál a „Gombfiú” megjelenése után. Az emberek azt mondták, hogy a novella lényegében egy nőgyűlölő uszítás, és hogy nyilvános bocsánatkérést kellene leközölni, és hasonló zagyvaságok. Tudatni akartam Kilrue-val, mi történik. Gondolom, abban reménykedtem, hogy majd vissza akar vágni valami módon, megvédeni a novelláját az egyetemi lapban vagy ilyesmi… de nem így lett. Azt mondta, az gyenge dolog volna. A látogatásom egyébként eléggé furára sikeredett. Kilrue is eléggé fura pasas. Nem csak a novellái, ő is kilóg a sorból.

– Mire gondol?

Noonan felnevetett. – Nem is tudom. Hogy miről beszélek? Megfigyelte, hogy amikor lázas, és ránéz valami tökéletesen hétköznapi tárgyra – mint például a lámpa az íróasztalán –, valahogy természetellenesnek fogja találni? Mintha olvadozna az a tárgy, vagy éppenséggel arra készülne, hogy eltotyogjon? A Peter Kilrue-val való találkozások is könnyen ilyen érzést kelthetnek az emberben. Fogalmam sincs, miért. Talán azért, mert a pasas olyan mélyen él meg végtelenül nyugtalanító dolgokat.

Carroll még kapcsolatba sem tudott lépni új szerzőjével, de máris kedvelte. – Mire gondol pontosan? Meséljen.

– Amikor elmentem meglátogatni, a bátyja nyitott ajtót. Félmeztelenül. Azt hiszem, átmenetileg Kilrue-nál szállt meg. És ez a pasas… nem akarok érzéketlen lenni… ez a pasas riasztóan kövér volt. És tele volt tetoválásokkal. Riasztó tetoválásokkal. A hasán egy szélmalom volt, amelyről oszladozó holttestek lógtak le. A hátán egy kisatírozott szemű magzat volt, a kezében szikével. És hatalmas agyarakkal a szájában.

Carroll nevetett, bár nem esküdött volna meg rá, hogy vicces volt, amit hallott.

– De amúgy rendes pasas volt – folytatta Noonan. – A lehető legbarátságosabb. Bekísért, hozott egy dobozos üdítőt, és mind leültünk a kanapéra a tévével szemközt. És miközben beszélgettünk – ez nagyon mulatságos –, és tájékoztattam őket a felzúdulásról, a báty leült a padlóra, Peter pedig kilyukasztotta a fülét egy pirszinghez.

– Mit csinált a bátyja fülével egy mihez?

– Ó, istenem, igen. A beszélgetés kellős közepén Peter forró tűvel átdöfi a bátyja fülének felső részét. És úgy dől a vér, hogy el se hinné az ember. Amikor a kövér pasas felkel a padlóról, úgy néz ki, mint akit halántékon lőttek. Dől a vér a fejéből, mintha a Carrie végét látnánk, mintha megfürdött volna benne, és a pasas megkérdi, hogy hozzon-e még egy kólát.

Ezúttal együtt nevettek, utána pedig, egy pillanatra, baráti csend telepedett rájuk.

– Plusz közben Jonestownról néztek egy dokumentumfilmet – mondta Noonan. Pontosabban inkább kibukott belőle.

– Tessék?

– Az ment a tévében. Lenémítva. Miközben beszélgettünk, és Peter kilyuggatta a bátyját. Ha úgy vesszük, ez volt a pont az „i”-n, a végső, fura adalék, amitől végképp szürreálisnak tűnt az egész. A holttesteket mutatták, Francia Guyanában. Miután a szektatagok megitták a ciános Kool-Aidet. Hullákkal teleszórt utcák és az a rengeteg madár, tudja… a holttesteket marcangoló madarak. – Noonan nehézkesen nyelt egyet. – Végtelenített felvétel lehetett, mert rémlik, hogy többször is megnézték egymás után. Szinte transzban voltak, úgy bámulták.

Megint csend lett a vonalban. Noonan részéről a csend feszélyezettnek érződött. Háttérmunka, gondolta elismerően Carroll.

– És? Mi a véleménye? Maga szerint is az amerikai irodalom kiemelkedő teljesítménye a „Gombfiú”? – szólalt meg végül Noonan.

– Abszolút. Vitán felül.

– Nem tudom, Kilrue hogyan fogadja majd, hogy bekerül az antológiájába, a magam nevében viszont elmondhatom, hogy el vagyok ragadtatva. Remélem, nem ijesztettem meg az írónkkal kapcsolatban.

Carroll elmosolyodott. – Ahhoz korábban kell felkelni.

Boyd az üzemeltetési osztályon nem volt benne biztos, hol lehet Peter Kilrue. – Azt mondta, van egy testvére, aki a városfenntartáson dolgozik Poughkeepsie-ben. Vagy Poughkeepsie-ben, vagy Newburghben. Ő is oda akart bekerülni. A város alkalmazásában lenni jó pénzt jelent, és ami a legjobb: ha egyszer bekerül az ember, ki se tudják rúgni, legyen akár pszichopata gyilkos az illető.

Poughkeepsie említése felkeltette Carroll érdeklődését. A hónap végén kis fantasytalálkozó zajlott a városban – Dark Wonder-con, Dark Dreaming-con vagy valami ilyesmi néven. Dark Masturbati-con. Carroll is kapott meghívót, de figyelmen kívül hagyta a szervezők leveleit, már nem vesződött a kis tematikus összejövetelekkel, plusz az időzítés is a lehető legrosszabb volt, éppen az antológia leadási határideje előtt kellett volna beiktatnia a rendezvényt.

A World Fantasy Awards díjátadóira viszont minden évben elment, és a Camp NeConra és még néhány érdekesebb rendezvényre is. A kongresszusok hozzátartoztak a foglalkozásához, amelyet még mindig nem gyűlölt meg teljesen. A barátai is ezekre jártak. Ráadásul énjének egy része továbbra is szerette a cuccot, és a cucc által időnként felszínre hozott emlékeket.

Mint például egyik alkalommal, amikor valaki eladásra kínálta Jack Finney I Love Galesburg in the Springtime című könyvének első kiadású példányát. Carrollnak évek óta nem volt a kezében a Galesburg, és nem is gondolt rá, de ahogy ott állt a találkozón, és a megbarnult, mállékony lapokat forgatta, a pompás por- és padlásillatukkal, szédítő emlékzuhatag temette maga alá. A könyvet tizenhárom évesen olvasta, és két teljes hétig a hatása alatt maradt. Olvasáshoz kimászott a szobája ablakán a tetőre, mert ez volt az egyetlen hely, ahová mehetett, hogy ne kelljen hallgatnia a szülei veszekedését. Eszébe jutott a tetőt fedő zsindelylapok érdessége, az illatuk, ahogy főttek a napsütésben, egy fűnyíró berregése a távolban, és mindenekelőtt saját gyönyörteli álmélkodása, ahogy arról a trükkös tízcentesről olvasott – amelyiken a történetben Roosevelt arcmása helyett Woodrow Wilsoné díszelgett.

Carroll megcsörgette a városfenntartást Poughkeepsie-ben. Átkapcsolták a személyzeti osztályra.

– Kilrue? Arnold Kilrue? Hat hónappal ezelőtt tettük lapátra – mondta egy férfi erőtlen, ziháló hangon. – Tudja, milyen nehéz kirúgatnia magát egy városi állásból? Évek óta az első alkalmazottunk volt, akitől megváltam. Ugyanis letagadta a priuszát.

– Nem, nem Arnold Kilrue, Peter. Arnold a bátyja lehet. Kövér volt, tele tetoválásokkal?

– Méghogy kövér. Sovány volt, szíjas izmú. És félkezű. Azt mondta, a bal kezét megcsócsálta egy bálázógép.

– Ó – mondta Carroll, azt gondolva, hogy ez továbbra is úgy hangzik, mintha Peter Kilrue valamelyik rokona volna. – Mivel szerzett magának priuszt?

– Távoltartási végzés megsértésével.

– Ó – álmélkodott Carroll. – Fasírtban van a nejével? – Együtt érzett a feleségek ügyvédjei által sanyargatott férfiakkal.

– Egy frászt – mondta a személyzetis. – A saját anyjának nem bírt békét hagyni. Erre varrjon gombot.

– Tud arról, hogy a pasas rokona volna Peter Kilrue-nak, illetve hogy hogyan lehetne kapcsolatba lépni vele?

– Nem vagyok Arnold Kilrue személyi titkára, cimbora. Meg is beszéltünk mindent?

Meg is beszéltek mindent.

Carroll megpróbálkozott a tudakozóval, végighívogatta a Kilrue nevű embereket Poughkeepsie vonzáskörzetében, de azok közül, akikkel beszélt, senki nem ismert Peter nevűt, úgyhogy végül feladta. Dühödten nekilátott, hogy rendet csináljon a dolgozószobában, papírlapokat gyömöszölt a szemetesbe anélkül, hogy rájuk nézett volna, könyvkupacokat szedett fel az egyik helyen, hogy azután másutt a földhöz vágja őket, kifogyva az ötletekből, türelmetlenül.

Késő délután levetette magát a kanapéra, hogy gondolkodjon, és ingerült szunyókálásba merült. Még álmában is dühös volt, egy üres mozi nézőterén hajkurászott egy gyereket, aki ellopta a slusszkulcsát. A fiú fekete-fehér volt, és villogott, mint valami kísértet, egy régi film szereplője, és pokolian jól mulatott, ahogy rázogatta a kulcsot a levegőben, és hisztérikusan vihogott hozzá. Carroll összerezzenve felriadt. Mintha hőemelkedése lett volna, melegnek érezte a halántékát, még mindig Poughkeepsie járt a fejében.

Peter Kilrue valahol arrafelé lakott New York államban, és Carroll szombaton a DarkFutureConon lesz Poughkeepsie-ben, merthogy képtelen távol maradni egy ilyen eseménytől. Biztos lesz ott valaki, aki ismeri a pasast. Aki rábök, és megmutatja neki. Csak ott kell lennie, és megtalálják egymást.

Éjszakára nem akart Poughkeepsie-ben maradni – négyórás út autóval, elmegy, és késő estére még haza is ér –, úgyhogy reggel hatkor már százhússzal repesztett az I-90-es belső sávjában. A kelő nap mögötte emelkedett az égre, vakító fénnyel töltve meg a visszapillantó tükröt. Jó érzés volt padlóig nyomni a gázpedált, érezni, ahogy az autó nyugat felé robog, üldözi saját árnyékának hosszú, vékony vonalát. Aztán eszébe jutott, hogy a kislányának is ott volna a helye mellette, feljebb engedte a pedált, és kiszállt belőle az utazás izgalma.

Ahogy az összes gyerek, Tracy is imádta a kongresszusokat. Ilyenkor tanúja lehetett a látványosságnak, ahogy felnőtt emberek Pinheadnek vagy Elvirának öltözve bolondot csinálnak magukból. És melyik gyerek volna képes ellenállni az elmaradhatatlan kirakodóvásárnak, hogy az asztalok és a hátborzongató kiállítási tárgyak hatalmas útvesztőjében kószáljon egy olyan helyen, ahol a srácok gumi levágott kezet vehetnek egy dollárért. Tracy annak idején teljes egy órán át flipperezett Neil Gaimannel a World Fantasy Conventionön Washington D.C.-ben. Azóta is írogattak egymásnak.

Dél lett, mire Carroll megtalálta a Mid-Hudson Rendezvényközpontot, és bement. A vásárt egy koncertcsarnokba szervezték, és az aréna zsúfolásig megtelt, a betonfalak nevetéstől és egymást átfedő beszélgetések állhatatos morajától visszhangoztak. Carroll senkivel nem tudatta, hogy jön, de nem számított: az egyik szervező, egy krétacsíkos frakk-kabátot viselő, göndör vörös hajú, köpcös nő így is megtalálta.

– Nahát, fogalmam se volt, hogy… – mondta a nő, és hogy: – Nem adott életjelt magáról! – végül pedig: – Hozhatok magának egy italt?

Aztán már ott is volt egy rumos kóla a kezében, és az érdeklődők kis csapata körülötte, és filmekről és írókról és a Legjobb új horrortörténetekről csevegett, és nem is értette, hogyan fordulhatott meg a fejében, hogy nem jön el. Valaki nem érkezett meg a résztvevők közül a fél kettes panelbeszélgetésre a horrornovellák témakörében, és nem volna tökéletes, ha… Hogy a csudába ne, mondta Carroll.

Egy konferenciateremhez kísérték: összecsukható székek sorai, a helyiség végében hosszú asztal, rajta egy kancsóban jeges víz. Carroll helyet foglalt az asztal mögött a beszélgetőtársaival: volt egy tanár, aki könyvet írt Poe-ról, egy internetes horrormagazin szerkesztője, egy helyi író, fantasytematikájú gyerekkönyvek szerzője. A vörös hajú nő bemutatta őket annak a nagyjából két tucat érdeklődőnek, akik besorjáztak a terembe, aztán az asztalnál ülők lehetőséget kaptak, hogy ki-ki megtegye észrevételeit a témával kapcsolatban. Carroll beszélt utolsóként.

Azzal kezdte, hogy kijelentette: minden fiktív világ a képzelet műve, és valahányszor az író fenyegetést vagy konfliktust iktat a történetébe, azzal megteremti a horror lehetőségét. Ő maga annak idején azért vonzódott a horrorhoz, mondta, mert ez a műfaj az irodalom legelemibb hozzávalóival dolgozik, csak éppen szélsőségesen kiélezett helyzeteket épít fel belőlük. Minden fikció áltatás, ami érvényesebb (és őszintébb) műfajjá teszi a fantasyt a realizmusnál.

Carroll kifejtette, hogy a legtöbb fantasy és a horror értékelhetetlenül pocsék, kreatívan lebutított utánzatai valami eleve vacaknak. Azt mondta, időnként hónapok telnek el anélkül, hogy találkozna egyetlen eredeti ötlettel, egyetlen megjegyezhető szereplővel vagy egyetlen ütős mondattal.

Aztán elmondta nekik, hogy ez soha nem is volt másként. Valószínűleg bármilyen – művészi vagy más – erőfeszítésre igaz, hogy egy csomó embernek egy csomó csapnivaló munkát le kell tennie az asztalra, hogy nagy ritkán valami sikeres is létrejöjjön. Mindenkinek jár a jog, hogy küzdjön az anyaggal, hogy elrontsa, hogy tanuljon a hibáiból, és hogy újra próbálkozzon. És mindig vannak rubinok a homokban. Clive Barkerről beszélt, Kelly Linkről, Stephen Gallagherről és Peter Kilrue-ról, beszélt nekik a „Gombfiú”-ról. Azt mondta, hogy – számára legalábbis – semmi nem mérhető ahhoz a mámorhoz, amikor az ember felfedez valami izgalmasat és formabontóan újat, a maga részéről mindig imádni fogja ezt a boldog-szörnyűséges döbbenetet. Miközben kimondta, érezte, hogy tényleg így van. Amikor befejezte a beszédet, néhányan a hátsó sorban tapsolni kezdtek, és a hang kifelé terjedt, ahogy egy tó vize fodrozódik, és miközben a hullám átvonult a helyiségen, az emberek sorra felálltak a helyükről.

A panelbeszélgetés végén Carroll erősen verejtékezett, amikor előjött az asztal mögül, hogy kezet rázzon néhány érdeklődővel. Levette a szemüvegét, hogy az inge aljával megtörölje az arcát, és mielőtt visszatette volna, kezet fogott még valakivel, egy sovány, apró termetű alakkal. Ahogy orrára helyezte a szemüveget, és végre tisztán látta azt, akivel éppen kezet rázott, a felismerés nem töltötte el örömmel. Egy kacska, nikotinfoltos fogakkal teli szájú, sovány férfi volt, rajzoltnak tűnő, vékony bajuszkával az orra alatt.

A férfit Matthew Grahamnek hívták, és egy Rancid Fantasies nevű, hírhedt horrorfanzin szerkesztője volt. Carroll korábban azt hallotta, hogy Grahamet őrizetbe vették kiskorú nevelt lánya molesztálásáért, de a jelek szerint az ügy nem jutott el a bírósági szakaszig. Carroll igyekezett a szerkesztő zűrös magánéletét nem felróni a Graham által megjelentetett íróknak, ám ettől függetlenül sem talált soha semmi olyat a Rancid Fantasies lapjain, amely a legkevésbé is méltó lett volna rá, hogy saját antológiájában újraközölje. A gondjaikra bízott holttestekkel fajtalankodó, kábítószer-függő temetkezési vállalkozók, ősi indián temetkezési helyeken álló árnyékszékekben szardémonoknak életet adó, idétlen tuskók – ilyesmikkel foglalkoztak ezek az elütésekkel és súlyos nyelvtani hibákkal tarkított írásművek.

– Azért ez a Kilrue külön kategória, nem? – kérdezte Graham. – Én közöltem az első novelláját. Olvasta? Küldtem magának példányt, kedvesem.

– Elkerülhette a figyelmemet – mondta Carroll. Legalább egy éve nem vette a fáradságot, hogy belenézzen a Rancid Fantasiesbe, bár nemrégiben a kezébe akadt: a macska almos ládáját bélelte ki vele.

– Kedvelné a pasast – mondta Graham, újra kivillantva ritkás fogait. – A mi fajtánkból való.

Carroll igyekezett nem megborzongani láthatóan. – Beszélt is vele?

– Hogy beszéltem-e? Elpoharazgattunk ebéd közben. Itt volt délelőtt. Alig kerülték el egymást. – Graham szája széles vigyorra húzódott. Bűzlött a lehelete. – Ha akarja, elmondhatom, hol lakik. Tudja, itt van a közelben.

Matthew Grahamnél volt egy példány abból a bizonyos lapszámból, úgyhogy Carroll elolvashatta Peter Kilrue első novelláját a rövid, kései ebéd fölött. „Malackák” volt a címe, és egy zaklatott lelkivilágú nőről szólt, aki egy alom kismalacnak ad életet. A malacok megtanulnak beszélni, felegyenesedve járni, és ruhákat viselnek, ahogy Orwell Állatfarmjában a disznók, de a történet végén előtör belőlük a barbárság. Összehasogatják agyaraikkal az anyjukat, szexuálisan belehatolnak, és a történet azzal ér véget, hogy halálos küzdelemben feszülnek össze egymással a holttest legfinomabb porcikáiért.

A dühös, szarkasztikus hangú írás messze a legjobb szöveg volt, ami a Rancid Fantasies lapjain valaha napvilágot látott, gondosan és a lélektani realitásokat figyelembe véve készült, Carrollnak mégsem igazán tetszett. Az egyik jelenet, amelyben a malacok az anyjuk csöcsein civakodnak, konkrétan olyan hatást keltett, mintha szokatlanul elborzasztó és groteszk pornót olvasna az ember.

Matthew Graham egy üres, összehajtott papírlapot csúsztatott a magazin hátuljába. A papírra kezdetleges térképet rajzolt a szerkesztő, az útvonallal Kilrue házához, amely Poughkeepsie-től harminc kilométerre északra, egy Piecliff nevű városkában volt. A hely útba esett Carrollnak hazafelé, a festői tájon át haladó gyorsforgalmi út, a Taconic mentén, amely azután visszavitt az I-90-eshez. Telefonszám nem volt. Graham említette, hogy Kilrue-nak pénzgondjai adódtak, és a telefontársaság kizárta a szolgáltatásból.

Mire Carroll a Taconicra ért, már sötétedett, a gyorsforgalmit szegélyező, terebélyes tölgyek és magas fenyők alatt megülepedett a félhomály. Úgy tűnt, egyedül autózik az úton, amely egyre feljebb és feljebb kacskaringózott az erdővel benőtt hegyek között. Időnként egész szarvascsaládokat látott álldogálni a reflektorfényben; a szemük rózsaszínűn izzott a sötétben, ahogy a félelem és földöntúli kíváncsiság elegyével a tekintetükben figyelték az elhaladó autót.

Piecliff nem volt valami nagy szám: egy bevásárlóközpont üzletsora, templom, temető, Texaco benzinkút, plusz egyetlen, sárgán villogó közlekedési lámpa. Aztán Carroll már át is ért, és fenyőerdőkön át követett egy keskeny állami főutat. Ekkorra teljesen besötétedett, és olyan hideg lett, hogy be kellett kapcsolnia a fűtést. Letért a Tarheel Roadra, és hajtűkanyarok során át kaptatott Civicjével egy olyan meredek hegyoldalon, hogy a motor nyüszített az erőlködéstől. Amikor egy pillanatra behunyta a szemét, majdnem elvétett egy kanyart, jó nagyot kellett rántania a kormányon, nehogy lerohanjon az útról, és alázuhanjon a hegyoldalon.

Nyolcszáz méter után az aszfaltból murva lett, és lassan döcögött tovább a sötétségen át. A kerekek alól krétafehéren ragyogó porfelhők szálltak fel. Az autó imbolygó fényszórói narancssárga kötött sapkás, kövér férfi alakjára libbentek, aki éppen benyúlt az út menti postaládába. A láda oldalán fényvisszaverő betűkből kirakott felirat: KIL U. Carroll lassított.

A kövér férfi a szeméhez emelte a kezét, úgy sandított a kocsira. Aztán elvigyorodott, a ház felé bökött a fejével, amolyan kérem, kövessen gesztussal, mintha számítottak volna Carroll látogatására. A férfi visszaballagott a behajtón, Carroll pedig gurult mögötte. A keskeny földút fölött kanadai hemlokfenyők hajoltak össze. Ágak csapdosták a szélvédőt, karmolászták a Civic oldalát.

A behajtó végül poros udvarba torkollott, melynek túloldalán hatalmas, sárga tanyaház állt saroktoronnyal, és az épületet két oldalról körbeölelő, roskatag verandával. Egy betört ablakba pozdorjalemezt szögeltek. A gazban porcelán vécécsésze hevert. Carrollnak a hely láttán felmeredt a szőr az alkarján. Egymásra várnak, kik szeretnek{2}, jutott eszébe, és elvigyorodott saját szorongó képzelgésén. Leparkolt egy özönvíz előtti traktor mellé, melynek nyitva maradt motorházából csenevész kukorica nőtt ki.

A slusszkulcsot a kabátzsebébe pottyantotta, kiszállt, és a veranda felé indult, ahol a kövér pasas várt rá. Fényesen kivilágított kocsiszín mellett vitt el az útja. A kétszárnyú ajtó be volt húzva, de így is kihallatszott egy szalagfűrész visítása. Carroll felpillantott maga előtt a házra, és azt látta, hogy az emeleti ablakból egy sötét, hátulról megvilágított alak bámul le rá.

Peter Kilrue-t keresem, közölte Eddie Carroll. A kövér pasas a bejárati ajtó felé biccentett, ugyanazzal a kérem, kövessen gesztussal, mint amivel a kocsibehajtón végigtessékelte. Aztán megfordult, és beengedte a házba.

Az előtér félhomályos volt, a falakon ferdén lógó képkeretekkel. Keskeny lépcsőfeljáró vezetett az emeletre. Volt valami illat a levegőben, egy erjedt, furán férfias illat… a verejtékéhez hasonlított, de a palacsintatésztáéhoz is. Carroll rögtön azonosította, és ugyanilyen gyorsan azt is eldöntötte, hogy nem vesz róla tudomást.

– Jó nagy itt a kupi – mondta a kövér pasas. – Hadd akasszam fel a kabátját. Hogy aztán soha ne lássa viszont többé. – Vidám, sipákoló hangon beszélt. Ahogy Carroll átadta neki a kabátját, a kövér pasas sarkon fordult, és felkurjantott az emeletre: – Pete! Jöttek hozzád! – Az a hirtelenség, ahogy társalgási hangja dühödt visításba csapott át, rendesen felkavarta Carrollt.

A magasban padlódeszka nyikordult, aztán egy kordbársony dzsekis, szögletes, fekete műanyag szemüveget viselő, sovány férfi jelent meg a lépcsőfeljáró tetejénél.

– Mit tehetek önért? – kérdezte.

– Eddie Carrollnak hívnak. Egy antológiasorozat szerkesztője vagyok. Amerika legjobb új horrortörténetei? – Tekintetével reakció után kutatott a sovány férfi arcán, de Kilrue szenvtelen maradt. – Olvastam az egyik novelláját, a „Gombfiú”-t a True Northban, és kifejezetten tetszett. Szeretném beválogatni az idei kötetbe. – Elhallgatott, aztán hozzátette: – Nem volt könnyű a nyomára akadnom.

– Jöjjön fel – mondta Kilrue, és hátralépett a lépcső tetejétől.

Carroll felfelé indult a lépcsőn. Odalent a kövér testvér lomhán keresztülvágott az előtéren, Carroll kabátjával az egyik kezében, a Kilrue család postájával a másikban. Aztán a kövér férfi hirtelen megállt, és egy barna borítékot billegtetve felpillantott az emeletre.

– Hé, Pete! Megjött anya segélye! – Reszketett a hangja a gyönyörűségtől.

Mire Carroll felért a lépcsőn, Kilrue már a folyosó végén nyitva álló ajtó felé igyekezett. Maga a folyosó mintha görbének tűnt volna. Carroll annyira megdőltnek érezte a lába alatt a padlót, hogy egyszer a falnak kellett támaszkodnia, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Itt-ott deszkák hiányoztak a padlóból. Por és pókháló lepte kristálycsillár lebegett a lépcsőfeljáró fölött. Carroll agyának távoli, visszhangos szobájában egy púpos alak az Addams Family nyitótaktusait játszotta xilofonon.

Kilrue kis tetőtéri szobájában kártyaasztal állt a falnál, összekarcolt lapján papírral betöltött, duruzsoló Selectric villanyírógép.

– Éppen dolgozott? – kérdezte Carroll.

– Nem tudom abbahagyni – mondta Kilrue.

– Helyes.

Kilrue leült az ágyra. Az ajtón belépve Carroll csak lehúzott fejjel mehetett tovább. Kilrue-nak furcsán színtelen szeme volt, a szemhéja körben pirosas, mintha allergiás volna, és rezzenéstelenül meredt Carrollra.

Carroll mesélt a férfinak az antológiáról. Közölte, hogy kétszáz dollárt tud fizetni a novelláért, plusz százalékos részesedést az eladott példányok után. Kilrue bólintott, úgy tűnt, sem meglepődéssel, sem kíváncsisággal nem töltik el a részletek. Ziháló és lányos volt a hangja. Köszönöm, mondta.

– Mit gondolt a befejezésemről? – kérdezte aztán minden felvezetés nélkül.

– Amit a „Gombfiú”-hoz írt? Tetszett. Különben nem akarnám újraközölni.

– A Katahdin Egyetemen ki voltak bukva tőle. Az a sok egyetemista lány a rakott szoknyájukkal meg a gazdag apucijukkal. Egy csomó mindent utáltak a novellában, de a befejezés végképp kiverte a biztosítékot.

Carroll bólintott. – Mert nem számítottak rá. Valószínűleg sokan csúnyán ledöbbentek tőle. A sokkoló befejezés már nem divat a fősodorbeli irodalomban.

– Először úgy akartam, hogy az óriás fojtogatja Cate-et, és mielőtt elájul, a lány még érzi, ahogy a másik faszi kitűzőkkel összeölti a pináját. De betojtam, és inkább kihagytam ezt. Nem gondoltam, hogy Noonan megjelentetné.

– A horrorban gyakran éppen az adja a történet erejét, amit kihagy belőle az ember – mondta Carroll, de csak azért, hogy mondjon valamit. Hűvös verejték csiklandozta a homlokát. – Megyek, behozom a kocsimból a felhasználási szerződést. – Abban sem volt biztos, hogy ezt miért mondta. Nem volt nála szerződés az autóban, egyszerűen csak rátört a vágy, hogy nagyot szippantson a kinti hideg, friss levegőből.

Fejét lehúzva kibújt az ajtón, vissza az emeleti folyosóra. Külön erőfeszítésébe került, hogy ne eredjen futásnak.

A lépcső tövénél tétován megállt az előtérben, azt latolgatva, vajon hová tűnhetett Kilrue kövér bátyja a kabátjával. Elindult a földszinti folyosón. Minél beljebb hatolt, annál sötétebb lett.

A lépcsőfeljáró alatt volt egy kis ajtó, de hiába rángatta a rézfogantyút, nem nyílt ki. Folytatta útját a folyosón, valami szekrényt keresve. Zsírsercegést hallott a közelből, hagymaillatot érzett, szeletelő kés kopogott. Jobb felől belökött egy ajtót, az eléje táruló étkezőhelyiségben állatfejek voltak körben a falakon. Gyér fény szögletes kévéje vetült az asztalra. Az abrosz vörös volt, horogkereszttel a közepén.

Carroll óvatosan visszacsukta az ajtót. Odébb a folyosón, a bal oldalon, egy másik ajtó nyitva maradt, betekintést engedve a konyhába. Odabent a kövér pasas állt egy pult mögött, meztelen mellkassal és tetováltan, és húsbárddal szeletelt valamit, Carroll májnak nézte. A pasas mellbimbóiból acélkarikák fityegtek. Carroll már éppen meg akarta szólítani, amikor a kövér Kilrue fiú a pultot megkerülve a gáztűzhelyhez ment, hogy megkeverje, ami a serpenyőben készült. Egy szál herevédőben főzőcskézett, és meglepően aszott, hóka seggpartjai minden lépésbe beleremegtek. Carroll hátrébb húzódott a folyosó sötétségében, és a következő pillanatban nesztelenül lépdelve folytatta útját.

A folyosó még az emeletinél is kacskább volt, láthatóan ferdén állt minden, mintha a házat megrengette volna valami szeizmikus történés, és az épület eleje nem volt egy szintben a hátuljával. Carroll maga sem tudta, miért nem fordult vissza, semmi értelme nem volt beljebb és beljebb bóklászni ebben a különös házban. De a lába csak vitte tovább.

Aztán kinyitott egy ajtót a bal oldalon, a folyosó végéhez közel. Hátrahőkölt a bűztől és a dühödt légyzümmögéstől. Kellemetlen emberi testhő áradt ki és csapott át rajta. Eddig ez volt a legsötétebb szoba, egy tartalék hálószoba, és már éppen zárta volna vissza az ajtót, amikor meghallotta, hogy valami mocorog az ágyban a takarók alatt. Eltakarta a száját és az orrát a kezével, akaraterejét összeszedve előrelépett, és várta, hogy a szeme alkalmazkodjon a sötétséghez.

Törékeny, idős asszony feküdt az ágyon, a paplan összegyüremlett a derekánál. Az asszony meztelen volt, ösztövér karjai a feje fölé emelve, mintha Carroll éppen nyújtózkodás közben kapta volna.

– Elnézést – motyogta Carroll, elfordítva a tekintetét. – Kérem, ne haragudjon.

Megint az ajtóért nyúlt, de hirtelen mozdulatlanná dermedt, és a szoba belseje felé pillantott. Az idős asszony újra mocorogni kezdett a takaró alatt. Karjait még mindig a feje fölé nyújtotta. A szag, az asszonyból áradó emberi bűz volt az, amitől Carroll megtorpant, és az ágyra szegezte a tekintetét.

Ahogy a szeme hozzászokott a félhomályhoz, meglátta a drótot az asszony csuklója körül: az rögzítette a csont és bőr karokat az ágy fejtámlájához. Az idős nőnek hasítékká szűkült a szeme, hörögve szedte a levegőt. Mellének ráncos kis tasakjai alatt kilátszottak a bordái. A legyek zümmögve keringtek. Az asszony kidugta szájából a nyelvét, végigsimított vele a cserepes ajkain, de nem szólalt meg.

Carroll visszaindult a folyosón, szaporán lépdelve merev lábain. A konyha mellett elhaladva mintha látta volna, hogy a kövér testvér felnéz és észreveszi, de eszébe sem jutott lassítani. A szeme sarkából látta Kilrue-t a lépcső tetejénél: a fejét kérdőn oldalra billentve nézett le rá.

– Mindjárt jövök azzal a micsodával! – kiáltott fel neki Carroll, ki sem esve a ritmusból. Meglepően szenvtelen volt a hangja.

Elérte a bejárati ajtót, és kivágódott rajta. Nem ugrott le a lépcsőn, egyesével szedte a fokokat. Amikor futsz valaki elől, sosem ugrasz le a lépcsőn, hiszen az csak arra jó, hogy kificamodjon a bokád. Carroll száz horrorfilmben is látta már. A levegő annyira fagyos volt, hogy égette a tüdejét.

A kocsiszín ajtajának egyik szárnya nyitva volt. Elhaladtában Carroll bepillantott a helyiségbe. Odabent sima földpadlót látott, a tetőgerendákról rozsdás láncok és kampók lógtak, a falra felakasztva egy láncfűrész. Egy asztali fűrészgép mögött magas, csontos, félkezű férfi állt. A másik kéz helyén csak egy fényes hegszövettel borított csonk volt. A férfi egy szót sem szólva, méricskélőn és barátságtalanul nézett rá színtelen szemével. Carroll elmosolyodott és biccentett neki.

A Civichez érve kinyitotta az autó ajtaját, becsusszant a volán mögé… és dárdaként hasított mellkasába a páni félelem. A slusszkulcs a kabátja zsebében volt. A kabátja pedig a házban. Majdnem felkiáltott a szörnyűséges felismeréstől, de amikor kinyitotta a száját, csak egy rémülten elcsukló kacagás szökött ki rajta. Ilyet is száz horrorfilmben látott már, és háromszáz történetben olvasott erről a pillanatról. Sosem volt náluk a slusszkulcs, vagy nem indult az autó, vagy…

A félkezű testvér megjelent a kocsiszín ajtajában, és a behajtó túloldaláról bámult rá. Carroll intett neki. A másik kezével közben lehúzta a mobiltelefonját a töltőről. A készülékre pillantott. Nem volt térerő idefent. Valahogy nem is lepődött meg rajta. Megint felnevetett, fojtott, idegborzoló nevetéssel.

Amikor felnézett, nyitva volt a ház bejárati ajtaja, és két alak állt a küszöbön, onnan bámultak le rá. Most már az összes fivér őt nézte. Kikászálódott a kocsiból, és gyors léptekkel lefelé indult a behajtón. Csak akkor eredt futásnak, amikor hallotta, hogy egyikük elkiáltja magát.

A behajtó alsó végénél nem kanyarodott el, hogy az országutat követve haladjon tovább, helyette egyenesen átrohant az úton, a bokrokon át becsörtetve a fák közé. Ostorszíj vékonyságú ágvégek csaptak az arcába. Elbotlott, kiszakadt a térdén a nadrág, felpattant, ment tovább.

Tiszta és felhőtlen este volt, az égbolt határtalan mélységét csillagözön töltötte ki. Carroll megtorpant egy meredek lejtőn, a sziklák közé guggolva igyekezett kifújni magát. Szúrt az oldala. Fentebbről a hegyoldalon hangokat hallott, ágak ropogtak. Hallotta, hogy valaki megrántja egy kis gép indítózsinórját, egyszer, kétszer, aztán felharsant az életre kelő láncfűrész tompítatlan visítása és bömbölése.

Felpattant és futott tovább, levetette magát a hegyről, repült a fenyők ágai között, gyökereket és sziklákat ugrálva át a sötétben. Menet közben a hegyoldal egyre meredekebb és meredekebb lett, a végén Carroll már tényleg mintha zuhant volna. Túl gyorsan haladt, és tudta, hogy amikor megáll, annak az is része lesz, hogy belerohan valamibe, és irtózatos fájdalmat érez majd.

Csakhogy miközben folytatta útját, egész idő alatt folyamatosan gyorsulva, míg végül minden szökelléssel mintha métereket repült volna a sötétségen át, részegítőn feltörtek benne az érzések – ez az állapot pánik is lehetett volna, de különös módon inkább felszabadultságnak tűnt. Úgy érezte, mintha bármelyik pillanatban elszakadhatna a talajtól, hogy aztán soha ne is ereszkedjen vissza. Ismerte ezt az erdőt, ezt a sötétséget, ezt az éjszakát. Tudta, milyenek az esélyei: nem jók. Tudta, mi van a nyomában. Egész életében ez volt a nyomában. Tudta, hol van – egy történetben, amely a végkifejletéhez közeledik. Bárki másnál jobban tudta, mire mi következik ezekben a történetekben, és ha valaki kitalálhatott ebből az erdőből, akkor az ő volt.

20. SZÁZADI KÍSÉRTET

Leginkább olyankor látni, amikor majdnem tele a nézőtér.

Kering egy jól ismert történet a pasasról, aki betéved egy éjszakai előadásra, és azt találja, hogy csak alig néhányan lézengenek a hatszáz férőhelyes moziban. A film felénél körbepillant, és meghökkenve tapasztalja, hogy a kísértet ott ül mellette, a másodpercekkel korábban még üres szomszéd széken. A pasas hitetlenkedve bámul a jelenésre. Az meg feléje fordul, és elgyötört tekintetű, kikerekedett szemét ráfüggesztve visszabámul rá. Vérzik az orra. Fáj a fejem, suttogja. Ki kell mennem kicsit. Elmondja majd, miről maradtam le? Ebben a pillanatban a pasas rájön, hogy szomszédja éppoly anyagtalan, mint a kék fénysugár, amellyel a vetítőgép pásztázza a sötétséget. Látni lehet a túloldali széket a testén át. Szét is foszlik, ahogy felkel a helyéről.

Aztán ott az a történet a baráti társaságról, akik egy csütörtök este tértek be a Rózsabimbó filmszínházba. Egyikük leül egy magányos nő, egy kék ruhás nő mellé. Amikor nem kezdődik azonnal a vetítés, az illető, aki leült a nő mellé, úgy dönt, beszélgetést kezdeményez. Holnap mit adnak?, kérdezi a nőtől. Holnap a színház sötét marad, suttogja a nő. Ez az utolsó vetítés. Nem sokkal a film kezdete után a nő elillan. A férfi, aki megszólította, hazafelé karambolozik, és meghal.

A Rózsabimbó filmszínházról keringő legismertebb történetek nagy része – köztük az előbbi kettő is – csak kitaláció… olyan emberek kísértethistóriái, akik túl sok horrorfilmet láttak, és akik azt hiszik, pontosan tudják, mi a menete egy kísértethistóriának.

Alec Sheldon, aki az elsők között látta Imogene Gilchristet, történetesen a Rózsabimbó tulajdonosa, és hetvenhárom évesen is legtöbb este ő kezeli a vetítőgépet. És egy rövid beszélgetésből mindig meg tudja mondani, hogy az illető tényleg látta-e Imogene-t vagy sem, de amit tud, megtartja magának, és soha senkinek a történetét nem leplezi le nyilvánosan… az rontaná az üzletet.

Ugyanakkor tudja, hogy ha valaki azt állítja, egyenesen átlátott Imogene-en, az nem is látta egyáltalán. A füllentők egy része arról beszél, hogy Imogene-nek vér ömlött az orrából, a füléből, a szeméből; azt mondják, esdekelve rájuk nézett, és arra kérte őket, hogy kerítsenek valakit, hívjanak segítséget. Csakhogy Imogene nem vérzik így, és amikor megszólít valakit, nem azért teszi, hogy orvost hívasson vele. Sok kókler kezdi azzal a történetét, hogy nem fogja elhinni, mit láttam. Igazuk van. Alec tényleg nem fogja, de azért türelmes, sőt bátorító mosollyal végighallgatja a mondanivalójukat.

Azok, akik tényleg látták Imogene-t, nem keresik fel Alecet, hogy beszéljenek neki a dologról. Többnyire inkább Alec találja meg őket, összeakad velük, ahogy bizonytalan lábakon bóklásznak az előtérben; csúnya sokkhatáson estek át, nem érzik jól magukat. Le kell ülniük kicsit. Ők aztán biztos nem mondják, hogy nem fogja elhinni, mit láttam. Még mindig túl friss az élmény. Egyelőre eszükbe sem jut, hogy valaki esetleg majd nem hisz nekik. Gyakran levertnek tűnnek, vagy akár alázatosnak. Amikor Alec a hatásra gondol, amelyet Imogene gyakorol rájuk, Steven Greenberg jut eszébe – ahogy egy hűvös vasárnap délután, 1963-ban, kijött a Madarak vetítéséről. Steven akkor mindössze tizenkét éves volt, és újabb tizenkét évbe telt, hogy hírnevet szerezzen magának; csak egy fiú volt még, nem a sikert sikerre halmozó, ifjú rendező.

Alec a Rózsabimbó mögötti kis utcában cigarettázott, amikor hallotta, hogy döndülve kinyílik a háta mögött a mozi vészkijárata. Megfordult, és egy nyurga srácot látott: megállt, és az ajtófélfának támaszkodott – se ki, se be, csak megtámaszkodott. Hunyorogva nézett a szemkápráztató, fehér napfénybe, egy mély álomból felriasztott kisgyerek zavarodott, tűnődő arckifejezésével. Alec ellátott mellette a több ezer csivitelő veréb lármájával teli sötétségbe. A csiripelés alól pedig kihallotta, hogy néhányan a közönségből nyugtalan fészkelődésbe kezdtek, és morgolódnak.

Hé, pajtás, ki vagy be?, szólalt meg Alec. Beengeded a fényt.

A srác – Alec akkor még nem tudta a nevét – hátrafordult, és egy hosszú pillanatig visszabámult a nézőtér sötétségébe. Aztán kilépett a vészkijáratból, és az ajtó lágyan a helyére libbent pneumatikus zsanérján. A srác még mindig nem ment sehová, nem mondott semmit. A Rózsabimbóban már két hete vetítették a Madarakat, és bár Alec másokat is látott a film vége előtt kisétálni, az idejekorán távozók között egyetlen tizenkét éves fiú sem volt. A kamasz fiúk többsége egész évben arra várt, hogy megnézhessen egy-egy ilyesfajta filmet, de ki tudja? Talán gyenge a gyomra a srácnak.

Bent hagytam a kólámat a nézőtéren, szólalt meg a srác. Távoli, csaknem teljesen színtelen volt a hangja. Még jó sok volt benne.

Akarsz visszamenni, és megkeresni?

A srác pedig felemelte a tekintetét, és riadtan csillogó szemmel Alecre nézett, és Alec ebből tudta. Nem.

Alec szippantott még egyet a cigarettájából, aztán elfricskázta.

A halott hölgy mellett ültem, bukott ki a srácból.

Alec bólintott.

Beszélt hozzám.

Mit mondott?

Alec megint a srácra nézett, aki ijedtség helyett immár hitetlenkedéstől kikerekedett szemekkel bámult vissza rá.

Mit mondott? Azt, hogy kell valaki, akihez beszélhet. Hogy amikor felizgatja magát egy filmen, muszáj beszélgetnie valakivel.

Alec tudja, hogy amikor Imogene megszólít valakit, mindig a filmekről akar beszélgetni. Általában férfiakat szólít meg, de néha nőhöz is odaül beszélgetni – Lois Weiselhez példának okáért. Alec dolgozik egy elméleten, hogy mi készteti Imogene-t a megmutatkozásra. Alec naplót vezet egy sárga jegyzettömbön. Kilistázta, ki mindenkinek,