A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: The Other Mother, 2013

Fordította MOLDOVA JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Bárcsak visszajönnél, 2022

Búcsú, amely nem tart örökké, 2022

Originally published in the English language by
HarperCollins Publishers Ltd. under the title

The Other Mother

© Kate Hewitt 2013

“Kate Hewitt asserts the moral right to be
acknowledged as the author of this work”.

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-85-3

Minden olyan kisgyermeknek, köztük az enyémnek is, aki túl korán távozott ebből a világból.
Szeretnek.

1. FEJEZET

Martha

Ez nem jó hír. Soha nem is volt az, így legalább számítok rá, és könnyebb elviselni. De közben talán mégsem, mert miután leteszem a telefont, lehajtom a fejem, és a halántékomra szorítom az ujjaimat, majd olyasmit teszek, amit sosem szoktam. Sírok.

Hallom a fojtott zokogást, amit még mindig próbálok lenyelni, ahogy visszhangzik a munkahelyem üres fülkéiben, a mosdóban. Rémes hang. Én adom ki ezt a rémes hangot, mint valami teljesen szánalmas őrült, ahelyett hogy az lennék, aki vagyok: egy kiemelkedően sikeres reklámmenedzser, akinek mindene megvan, amit valaha is akart.

Kivéve egy kisbabát.

– Gyerünk, Martha! – mondom ki hangosan. – Szedd össze magad!

És ez majdnem működik is, az én kis önostorozásom, de közben újabb zokogás tépi a mellkasomat, és kijön a számon ez a tökéletesen utálatos, állatias hang. Ráadásul takony csöpög az államon. Ha valaki látna, azt hinné, teljesen szétestem. Pedig nem. Egyáltalán nem.

– Szedd össze magad, a fenébe is! – csattanok fel, a hangom éles reccsenés a csendben, mint valami figyelmeztető lövés. Még egyszer mély lélegzetet veszek, a hajamat a fülem mögé tűröm, és kilépek a fülkéből.

Egyenesen tükörképemre nézek, mert sosem voltam az a fajta, aki visszariad a kemény igazságtól. Mint például attól a ténytől, hogy harminchat éves vagyok, és már öt lombikot végigcsináltam, de egyik sem sikerült. Lényegében meddő vagyok, és nem lesz saját gyerekem.

Ez most túl sok, ezért a közvetlen károkra koncentrálok. A tükörképemre. A sminkem teljesen tönkrement, az állítólag vízálló szempillaspirálomtól olyan a szemem, mint egy mosómedvének. A rúzsom eltűnt, az ajkamon harapásnyomok. Nem emlékszem, mikor történt.

Hozzálátok, hogy nagyjából helyrehozzam. Előveszek a táskámból egy miniflakon arclemosót és a sminkestáskámat. Még vattakorongok is vannak nálam, mert mindig felkészült vagyok. Mindig szervezett vagyok, mindig naprakész a tennivalólistám, és néhány percen belül a sminkem is helyreáll, én pedig a táskámból előhalászom a szemcseppet, mivel a szemem kipirosodott és véreres. Mindenre gondoltam.

Kivéve ezt.

Annak ellenére, hogy minden erre utalt, nem engedtem meg magamnak, hogy a kudarcra gondoljak.

Ma este haza kell mennem, és megmondani Robnak, hogy megint nem sikerült. Úgy érzem, mintha az én hibám lenne, és tényleg az is, mert az én testem löki ki a megtermékenyített petesejteket. És bár tudom, hogy ő nyugodtan és elfogadóan reagál majd, mert mindig így szokott, mégsem bírom elviselni. Nem bírom elviselni a gondolatot, hogy beismerjem a vereséget, a kudarcot, még akkor sem, ha tudom, hogy muszáj.

Ez az út vége. Öt lombik. Több mint hatvanezer dollár. Nem beszélve az orvoshoz járkálásról, a vizsgálatokról, injekciókról, beavatkozásokról. Minden értelmetlen volt, hiábavaló.

Egy ideje megállapodtunk, hogy nem próbálkozunk újra.

Így nem is fogunk.

Minden holmit visszateszek a táskámba, behúzom a cipzárat, és határozott, józan mosollyal nézek a tükörképemre. Igen. Jól van. Jól nézek ki, összeszedettnek és magabiztosnak tűnök, mint szoktam, mint mindig.

És a nap hátralévő részében úgy teszek, mintha az is lennék. Átnézem a reklámanyagokat, és PowerPoint-prezentációt tartok az új ügyfelünknek, egy környezetbarát mosóport forgalmazó cégnek. Csak egy másodpercig tétovázom, azaz egy másodpercig sem, amikor a tucatnyi hallgató öltönyös előtt a képernyőn egy olyan kép jelenik meg, amelyen egy anya csiklandozza újszülött kisbabája lábát. Elfelejtettem, hogy ezt a képet tettem be, de persze, kell a babakép, ha mosószerről van szó, nem igaz? Az egész a tökéletes családról szól. A tökéletes életről.

Határozottan bámulom ezt a képet, és arról beszélek, hogy az Earth Works cég életeket fog átalakítani. Mintha a mosószer valóban bármit számítana. Úgy érzem magam, mint Miss Amerika, aki a világbékéről fecseg, de nem baj, mert mindenki figyel és bólogat, és tudom, hogy ez működik, dolgozom, mert jó vagyok abban, amit csinálok. Nagyszerű vagyok.

És amikor vége a napnak, fogom a kabátomat és az aktatáskámat, és várom a C metrót, az felvisz északra, a háború előtti, két hálószobás házba, amelyet Rob és én két évvel ezelőtt vettünk, amikor az ingatlanárak még Manhattanben is alacsonyak voltak, és olyan jó befektetésnek tűnt. Ez közvetlenül a harmadik lombikkísérlet előtt volt. Akkor még elszánt voltam.

A lakás csendes és nyugodt, amikor belépek, és örülök neki, mert még nem állok készen arra, hogy szembenézzek Robbal, bár tudom, hogy ez inkább az én fájdalmam, mint az övé. Mindig is elfogadhatónak érezte, hogy nincs gyereke, de Rob a legtöbb dolgot elfogadja az életben. Ebben a tekintetben teljesen különbözőek vagyunk.

Végigsétálok az üres szobákon, halványan érzem a levendulás tisztítószpré illatát, amit a bejárónőnk, Melinda használ. Minden rendes, minden a helyén, és a rend érzése megnyugtat. Érzem, hogy visszatér a nyugalmam, az énem, a fájdalom és a bénító csalódás kezd visszahúzódni.

Mire Rob tizenöt perccel később hazaér, én már a szervezett nyugalom szobra vagyok. A vacsora fő, kinyitottam egy üveg bort, a hangszórókból klasszikus zene szól.

– Szia! – mondja Rob, ahogy belép a konyhába. Kibújt a zakójából, egy ujjára akasztva a vállára vetette. Puszit nyom a tarkómra, a zakóját az egyik székre teríti, és meglazítja a nyakkendőjét.

És egy vak, lángoló másodpercig dühös vagyok, elborít a néma harag. Nem tudta, hogy Josie – a termékenységi szakértő – mára ígérte, hogy telefonál? Vagy meg sem fordult a fejében egész nap, sőt, talán egész héten, mióta elmentem az beültetésre? Annyira jellemző! Néha a könnyedség nemtörődömséggé, sőt, kegyetlenséggé válhat. Mély levegőt veszek, és amikor megszólalok, a hangom normális és könnyed.

– Szia!

– Jól ment a munka? – kérdezi Rob, és kivesz egy sört a hűtőből.

– Jól.

– Ma volt az a prezentáció, ugye?

– Igen. – Erre emlékszik, de… arra nem? Veszek egy nagy levegőt, megfordítok egy darab csirkét. – Josie hívott.

– Ó! – Rob megdermed, a sörösüveg a szája felé tartva, félúton megáll. – A francba! Nem jó hír, ugye?

– Nem. – Elmosolyodom, mert nem tudom, mi mást tehetnék. Nem fogok megint sírni. Soha többé. Rob még soha nem látott sírni, egyszer sem. Senki sem, úgy tizennégy éves korom óta. Lenézek a csirkére, és minden figyelmemet arra fordítom, hogy megfordítsak egy újabb szeletet. Az olaj szétfröccsen, és a csuklómon landol, de majdnem jó érzés, mert legalább ez a fájdalom megfogható, kezelhető. Legalább véget ér.

– Martha… – Rob leteszi a sörét, kicsit magához húz. Ellenállok. – Martha, sajnálom!

És akkor hagyom, mert szükségem van rá, szükségem van erre. Rá. Rob könnyedsége tompítja kicsit a fájdalmat. A homlokomat a vállára hajtom, ő átölel, a hír óta először tudom elképzelni, hogy újra normálisan érzem majd magam. Talán még boldognak is.

– Semmi baj – mondom. – Négy próbálkozás után nem fűztünk hozzá nagy reményeket, ugye?

– Akkor is – feleli Rob.

– Tudom. – Összeszorul a torkom, és nyelek egyet, hogy enyhítsem a fájdalmat. – Számítottam rá, tényleg. És, hogy őszinte legyek, egy kicsit megkönnyebbültem. Úgy értem, nincs több próbálkozás, igaz? Ebben megegyeztünk. – Tárgyilagosan mondom, még akkor is, ha a szívemben egy kérdés zakatol, és a tüdőmben robban fel.

– Igaz – válaszolja Rob, és határozottnak tűnik.

– Így legalább lezárhatjuk ezt az ügyet. Ez jó. – Bólintok, túlzásba viszem. Leállok. Rob nem mond semmit, csak néz rám, és érzem, hogy a szemem megtelik könnyekkel. Gyorsan elfordulok, hogy megfordítsam a csirkét.

A lombikot nagy vonalakban mindenki ismeri. Nehéz, drága, gyakran nem működik. Ezeket az alapvető tényeket már azelőtt is tudtam, hogy utánajártam volna a dolgoknak, átböngésztem a weboldalakat, könyveket és cikkeket, sőt, orvosi folyóiratokat is olvastam. De senki sem mondja el, hogy valójában mennyire nehéz. Vagy azt, hogy mire az ember fontolóra veszi mint lehetőséget, már kétségbeesett. Tegnap már teherbe akartál esni, és az egyik első dolog, amit az orvos közöl veled, hogy ez eltart egy darabig. Először is termékenységi hormonokat kell szedned, hogy a petefészked több petesejt termelésére serkentsék. Lényegében be kell csapni. Aztán ki kell nyerni a petesejteket, és hidd el, ez nem olyan egyszerű, mint amilyennek hangzik. Két napot kellett kivennem a munkából, az elsőt a tényleges beavatkozás miatt, amihez nyugtató és helyi érzéstelenítés szükséges, a másodikat pedig azért, mert utána olyan erős görcseim voltak.

És akkor megvannak a sejtek. A férfi adja a spermát, legalább ez a része elég egyszerű. Az orvos a petesejtet és a spermiumot egy punkciónak nevezett folyamat során hozza össze, ez történik akkor is, amikor az emberek szexelnek és teherbe esnek. Az olyan embereknek, mint én és Rob, marad a Petri-csésze.

És ezek a megtermékenyített petesejtek most már embriók, kicsi, remélt babák. De közben nem azok, mert minden alkalommal, amikor elmentem, hogy az embriókat átültessék a méhembe, egy katéterrel a méhnyakamba helyezzék, nem sikerült. Nem maradtak meg. Azok az embriók… mi történik velük? Gyakran elgondolkodom ezen. Csak úgy elsorvadnak és elpusztulnak, mint a kiszáradó növények? Azonnal kipisilem őket? Soha nem kérdeztem meg az orvosomat. Buta kérdésnek tűnik.

Mindenesetre ötször mentem keresztül ezen a körön a fárasztó szúrásokkal és beavatkozásokkal, ezért jogos, hogy legyen vége. Nem igazán engedhetünk meg magunknak több próbálkozást, és persze ott van az érzelmi veszteség is. A negyedik kör után, bevallom, kicsit elkeseredtem. Rob akkor beszélt az érzelmi veszteségről, azt mondta, hogy aggódik értem. Értünk. Megkértem, hogy próbáljuk meg még egyszer.

De ezúttal ez nem lesz. Tudom, bár egy részem még mindig próbálkozni akar. Utálom a gondolatot, hogy feladjam. Ez annyira nem vall rám, és mégis itt vagyunk, csendben vacsorázunk, és tudjuk, hogy vége.

Tudom, hogy vannak más lehetőségek is. Meg sem tudom mondani, hány ember tartott nekem előadást az örökbefogadásról, amikor megemlítettem, hogy lombikozunk – ami nem történt meg túl gyakran, mert ez nem olyasmi, amit csak úgy, mellékesen bedobsz egy beszélgetésbe.

„Nem gondoltál még az örökbefogadásra?”, kérdezi valaki mindig kerek szemmel, mintha nem tudná elhinni, hogy nem fogadnék be egy szegény, rászoruló gyereket. Azoknak, akik ezt kérdezik, általában van saját gyerekük, vagy ha nincs, akkor ők maguk sem gondoltak az örökbefogadásra. Ez mindig nagyszerű lehetőség valaki más számára.

És amúgy fontolóra vettem az örökbefogadást is. Nem sokáig. Olvastam egy cikket a New Yorkerben valakiről, aki pszichológiai értékeléseket készített Oroszországból örökbefogadott gyermekekről. Megrémített.

Aztán felmentem egy, a New York államon belüli örökbefogadásokról szóló weboldalra. Az egész honlap kissé ijesztő volt, úgy volt felépítve, hogy válaszd ki a kívánt gyereket, és klikkelj. Mindegyikről volt egy kis leírás, általában valami olyasmi, hogy „Sam temperamentumával és önuralmával még akadnak hiányosságok, de egy türelmes, szerető otthonban boldogulni fog”.

Erre bezártam a böngészőablakomat.

Aztán ott volt a többi lehetőség. A béranyaság jutott eszembe, mivel az egész lombikot azért választottuk, mert a petevezetékeim elzáródtak, de utáltam a gondolatot, hogy egy másik nő hordja ki a gyermekemet. Az én gyerekemet. És a jogi vonatkozások persze bonyolultak. Valójában, amikor egy estét a kutatásra szántam, rájöttem, hogy a béranyaság egyes államokban illegális, és a genetikai szülők jogait nem is ismerik el. Ijesztő volt, egyáltalán nem akartam ilyesmibe belevágni.

Különben is, akkor azt hittem, hogy ezt le tudom győzni. Kihívásnak éreztem, és én mindig is jó voltam a kihívásokban.

Azaz most nem.

Nem sokat beszélünk erről vacsora közben, és én örülök ennek. Rob ismer engem, tudja, mikor kell nyomulni, és mikor kell visszafognia magát, bár lehet, hogy csak nem érdekli annyira. Nem mindig tudom eldönteni. Aznap este az ágyban felém nyúl, és bár nem vagyok ilyen típus, most mégis hozzá bújok, összekulcsolódnak a lábaink, az arcomat egyenletesen dobogó szívére szorítom, ő a hajamat simogatja. Nem sírok, csak fekszem ott, és hagyom, hogy átöleljen.

Talán, mondom magamnak, nem is lesz olyan rossz. Egy idő után már nem érzem majd akkora veszteségnek, gyásznak. Legalább itt vagyunk egymásnak, gondolom, miközben Rob megpuszilja a fejemet. Legalább itt van nekem Rob.

2. FEJEZET

Alex

Valahogy így történt, mint ahogy mindig így történik. Berúgtam. Végeztem az irodában, találkoztam a barátnőmmel, Lizával egy bárban a Negyedik utca és az A sugárút sarkán. Megittunk egy-egy pohár bort, és akkor megláttam Mattet a bárpult túloldalán, és ő bolondos vigyorral nézett rám. Arra jutottam, hogy hat évvel ezelőtt félig szerelmes voltam belé.

Odajött, beszélgettünk, és egy bizonyos ponton Liza biztosan eltűnt, mert nem emlékszem, hogy elment vagy akár csak elköszönt volna.

Matt-tel kimentünk, még mindig beszélgetve, kuncogva a semmin. Július eleje volt, a levegő meleg és álmos, felpörögtem a több pohár bortól. Nem-is-volt-rossz-együtt témába estünk, ahogy azt szokás, ha a kapcsolat úgy ér véget, hogy nem is romlott meg igazán. Néhány hónapig jártunk, majd eltávolodtunk egymástól, anélkül hogy valódi okunk lett volna rá, legalábbis nem emlékszem, hogy lett volna.

És úgy tűnt, Matt sem emlékezett rá, mert határozottan flörtölt velem, és én nem bántam. Észak-Manhattan felé sétáltunk, aztán egy sarokra voltunk a lakásomtól, majd egyszer csak ott álltunk előtte. Valahogy csak úgy odamentünk, fel a hatodikra, a kis lakás sarkában álló futonra.

Utána a futonon feküdtem, átadva magam a lecsengésnek. Matt a hátára fordult, és a plafont bámulta. Volt valami nyugtalanító abban, ahogy feküdt ott, de hagytam.

– A francba! – mondta Matt. – A francba, a francba, a francba, a francba!

Ez nem éppen az a fajta meghitt beszélgetés az ágyban, amire vágyna az ember. Az oldalamra fordultam.

– Mi az? – kérdeztem, mert azt hittem, hogy talán a bárban hagyta a tárcáját vagy a telefonját, vagy valami ilyesmi.

– Ez hiba volt.

Ó, ez a fajta szarság…

– Valószínűleg – mondtam, mert jobbnak tűnt egyetérteni vele, és nem képzeltem, hogy belekezdünk egy rendes kapcsolatba, vagy bármi hasonló.

De aztán láttam, hogy Matt lekászálódik a futonról, motyogva és káromkodva a farmerját keresi. Szóval ez láthatóan tényleg nagyon nagy hiba volt.

Ott feküdtem, és némileg zavartan figyeltem, hogy mennyire komolyan veszi ezt. Felöltözött, és rám bámult.

– Bocsáss meg! – mondta, és majdnem megkérdeztem, hogy miért, de már ott sem volt.

Azóta három hét telt el, és az egész estét végiggondolom épp, azon tűnődve, hogyan és miért történt. De persze most sem tudok jobban válaszolni, mint akkor. Hagytam, hogy megtörténjen, ahogy a legtöbb dolgot hagytam megtörténni az életemben, mert ez sokkal könnyebb. Nincsenek elvárások, és így senki sem sérül. Én sem.

Kivéve, hogy most terhes vagyok.

Természetesen az abortusz a legészszerűbb megoldás. Minden bizonnyal ez az első, ami eszembe jut, mert miután egy másodpercig bámulom azt a rózsaszínű vonalpárt, a telefonomért nyúlok, és a Bleeckeren lévő Margaret Sanger Központot keresem a kontaktok között.

Volt már abortuszom. Igazából kettő is. Korán, amikor az embrió még csak néhány sejt volt. Az egész annyit jelentett, mint a rákszűrés, és egy percet sem vesztegettem arra, hogy megbánjam, mi volt, mi nem volt. Úgy tűnt, hogy ez a helyes választás az én helyzetemben: felelőtlenül, függetlenül, egészségbiztosítás és komoly kapcsolat nélkül.

És még mindig ilyen vagyok, de ezúttal a hüvelykujjam megáll a gombon, a számot bámulom, és egy hang ezt mondja belül: Várj!

Harmincöt éves vagyok, és elég magazincikket és női egészségügyi brosúrát olvastam, hogy tudjam, a termékenység harmincöt éves korban kezd csökkenni. Valamint valószínűbb, hogy genetikai problémákkal, rendellenességekkel vagy bármi mással születik a gyerek ezután. Alapvetően harmincöt évesen kezd az ember megöregedni.

Kikapcsolom a telefonomat, és újra a terhességi tesztre bámulok. Nem tudom, mit gondolok. Nem tudom, mit érzek. Sosem gondoltam még az anyaságra, a babákra, erre az egészre. Igazából sosem tekintettem magam anyatípusnak. A saját anyám sem volt az, pedig ő a tipikus sütisütő, otthonülő anya volt, szóval talán ez örökletes.

Kidobom a terhességi tesztet a szemétbe, és elmegyek a kis kávézóba, ahol heti négy délelőtt baristaként dolgozom. A másik munkahelyemen – az igazin, szeretem azt hinni, még ha kevesebbet is fizet – rajzot tanítok hátrányos helyzetű gyerekeknek délutánonként. A hatodikon lakom a C sugárúton, legalább két utcával keletebbre, mint az kényelmes vagy kellemes lenne, nincs megtakarított pénzem, sem egészségbiztosításom. Ez nem éppen az a fajta élet, amiről a legtöbb harmincöt éves álmodik, de eddig nem zavart.

De egy gyerek…

Nem, nem gondolhatom ezt. Nem is gondolom, hiszen mindenki tudja, hogy még nem baba. Talán csak néhány sejt. Szabad szemmel alig látható. Amúgy lehet, hogy nem is vagyok terhes. Téves pozitív eredmény, meg minden, és még ha terhes is vagyok, akkor is elmehet.

És így nem gondolok rá, és még mindig nem gondolok rá. Aztán egy reggel felébredek, megfordulok a futonon, és a padlóra hányok. Reggeli rosszullét. És tudom, hogy el kell kezdenem gondolkodni rajta, a telefonomért nyúlok, de még mindig nem hívom fel azt a számot.

Még egy hétig így folytatom, nem gondolok rá, csak most már egyre jobban figyelnem kell rá, hogy ne tegyem. Az, hogy nem gondolok valamire, elszántságot, erőfeszítést igényel. Így aztán nem gondolok rá, amikor felszállok a 6-os metróra Észak-Manhattan felé, hogy a barátnőmmel, Marthával és a férjével, Robbal vacsorázzak.

Martha és én annyira különbözünk egymástól, amennyire két ember csak különbözhet. Ez mindig is így volt. Azt hiszem, ettől működik a barátságunk. Soha nem voltunk féltékenyek egymásra, soha nem versengtünk, soha nem akartuk a másikét. Cukkoljuk egymást, jóindulatúan, mert szerintem mindketten nem is olyan titokban megdöbbenünk a másik döntésein. De nevetni is tudunk rajta, és azt hiszem, mindketten szeretjük, ahogy a barátságunk kiszakít minket a napi rutinból.

Csakhogy most arra gondolok, mit érezne Martha, ha elmondanám neki, hogy terhes vagyok. Soha nem beszéltem neki a két abortuszról, mert mintha már egy örökkévalóság óta próbálnának összehozni egy gyereket. A múlt hónapban az ötödik lombik után feladták, és bár nem beszél róla, tudom, hogy fáj neki. Martha nagyon hűvös és merev tud lenni, ha ideges. Ennyi érzelmességre képes.

Ahogy belépek a házba, és a portás int, hogy mehetek – ez nem így történt, amikor először jártam náluk –, úgy döntök, hogy nem beszélek Marthával erről a babáról. Azaz dehogy babáról. Erről a terhességről. Erről a… problémáról. És egy kicsit elszomorít, hogy nem tehetem, mert őszintén szólva, azt hiszem, szeretnék valakivel beszélgetni. Martha pedig általában nagyon józan tanácsokat szokott adni, nem úgy, mint a többi barátnőm, akik általában kicsit lazák, sőt, akár olyan hóbortosak is, mint én.

Kissé távol járva üdvözlöm őket, adok Marthának egy légpuszit, mert ő nem szokott ölelkezni, az arcomat Rob arcához érintem, mert ő sokkal jobban tisztában van az érzéseivel, legalábbis egy férfihoz képest.

Martha mosolyog, és látszólag nyugodt, miközben házi készítésű öntetet locsol valami menő salátára. Nem hiszem, hogy szeret főzni, de biztosan szereti rendesen csinálni a dolgait.

– Hogy vagy ott a gettóban? – kérdezi Rob, miközben kérdés nélkül átnyújt egy sört, és én belekortyolok, mielőtt arra gondolnék, hogy talán nem kéne.

Mi történik velem?

– Jól – felelem. – El kellene jönnöd egyszer, Rob. Kapnál egy kis ízelítőt az igazi New Yorkból.

Rob úgy tesz, mintha megborzongana, Martha pedig csak mosolyogva rázza a fejét. Ez régi viccünk, hogy ennyire különbözik az életünk. Martha és Rob még soha nem járt a lakásomban, és szerintem elborzadnának, ha látnák. Az ő világukban ez csak árnyalatnyival jobb a gettónál, de engem nem zavar. Szeretem az életemet. Igenis szeretem.

És nincs benne hely egy babának.

Alig érintett sörösüvegemet hangos csörrenéssel teszem le a pultra.

– Együnk! – javasolja Martha vidáman. – Ugye nem lettél vegán, vagy ilyesmi, Alex?

– Valójában nyersgyümölcs-étrenden vagyok.

– Hogy min? – kérdezi Rob, mire a szemem forgatom.

– Vicc. Mikor láttál tőlem olyat, hogy visszautasítottam volna egy jó zsíros hamburgert?

– Szerintem Martha még soha életében nem készített zsíros hamburgert – közli Rob, és a kis étkezősarokban álló asztalhoz viszi a salátát. Átkarolja Marthát, aki egy pillanatra megdermed, mintha erőt merítene a kis simogatásból. Látom, hogy Rob arca megenyhül, és tudom, hogy a legutóbbi sikertelen lombik óta védeni próbálja Marthát. Furcsa kis fájdalmat érzek, hogy így látom őket, mert örülök nekik, de valahogy mégis szomorú vagyok magam miatt.

Nekik kellene ünnepelniük a váratlan terhességet, a csodát. Nem nekem.

Még mindig erre gondolok, ahogy a salátát esszük, és nem nagyon figyelek arra a beszélgetésre egy filmfesztiválról, ahol Rob zsűrizik. Ez az egyik hobbija.

– Mi van veled, Alex? – kérdezi Martha, mikor végzünk. A tányérom felé biccent, és rájövök, hogy az összes márványsajtot félretoltam.

Az a nevetséges gondolatom támadt, hogy a márványsajt árt a babának. Nem tudom, miért gondolkodom így, miért viselkedik egy részem úgy, mintha tényleg meg akarnám tartani.

– Bocsánat – felelem. – Fáradt vagyok.

– Nehéz hét a melóhelyen? – kérdezi Martha azzal a kötekedő mosollyal, amelyből világos, hogy nem veszi igazán komolyan a munkámat. Soha nem mondott ilyet, de az ő szemében harmincöt évesen a részmunkaidős barista munka elég szomorú. Tudom, hogy Martha úgy érzi, többet is kihozhattam volna magamból. Jó főiskolára jártam, felső középosztálybeli connecticuti családból származom, és elég okos is vagyok. Martha világában kudarcot vallottam.

– Igen, munka, azt hiszem – próbálok mosolyogni, mert Martha kihozta a főételt, halat készített. Valami puccos hal, tilápia, vagy valami ilyesmi, citromos-fűszeres mártásban, de az illata borzasztó erős. Olyan szaga van, mint az egyhetes makrélának, és mielőtt bármit tehetnék, bármit mondhatnék, felpattanok, és az előszobából nyíló fürdőszobába rohanok.

Ahogy a vécébe hányok, arra gondolok, hogy még az ajtót sem sikerült becsuknom magam mögött, Martha és Rob mindent hall.

Lehúzom a vécét, kiöblítem a szám, megmosom az arcom. Néhány másodperc múlva visszasétálok az ebédlőbe. Rob zavartan néz, de Martha nagyon mozdulatlan, nagyon éber.

– Gyomorrontás? – veti fel Rob együttérzően, én bólintok. Martha nem szól semmit.

Nem eszem meg a halat. Valójában a kis hányásom eléggé elrontja az egész estét, ez várható is volt. Néhány villányi rizst azért megeszek, nem kérek desszertet és kávét.

– Mit szólnál egy kis gyömbérteához? – javasolja Martha. – Állítólag megnyugtatja a gyomrot.

– Jól vagyok – felelem. – Tényleg. Csak egyszeri alkalom volt.

És Martha még mindig nem szól semmit.

Szörnyű gyanúm támad, hogy tudja, és még rosszabbul érzem magam, amiért megpróbáltam eltitkolni előle, bár igazából nem volt időm elmondani neki. Mégis valami hűvös méricskélést érzek, és nem emlékszem, miről beszélgettünk az este hátralévő részében. Nem sok mindenről, azt tudom.

Fáradtan szállok fel a metróra hazafelé, majd a 14. utcán átszállok a buszra, ami elvisz egészen a C sugárútig. Egy régi bérház legfelső emeletén lakom, ami pont olyan rossz, mint amilyennek hangzik, bár ez még sosem zavart. Legalább van saját lakásom.

Mégis, ahogy most felmegyek a lépcsőn, mindenféle nevetséges gondolatok járnak a fejemben. Például, hogy milyen nehéz lenne ezen a lépcsőn, ha kilenc hónapos terhes lennék. És hogy kizárt, hogy egy babakocsit fel tudnék cipelni hatemeletnyit ilyen keskeny helyen.

Már elmúlt tizenegy óra, mire végre visszaérek a lakásomba, és az egészet a kvázi anyaság új szemüvegén keresztül látom, kritikus és kétségbeesett szemmel, amit nem szeretek. Egyetlen kis szoba, körülbelül négy és félszer három méter, egy apró mosogató, egy kétégős főzőlap és egy minihűtőszekrény az egyik sarokban. A fürdőszobában van egy zuhanyfülke és egy vécé, mosdó nincs, és a futonon, egy asztalon és egy könyvespolcon kívül nincs igazi bútorom. A ruháimat egymásra rakott műanyag ládák összevisszaságában tartom.

Lerogyok a futonra, és már nincs erőm arra, hogy ne gondoljak rá. Nem veszem észre, hogy mennyire nevetséges, lehetetlen és ostoba ez az egész, hogy egy pillanatra is elgondolkodjak azon, hogy valóban megszülethet ez a baba. Hogy anya legyek.

Nem is akarok gyereket, ugye? Biztos vagyok benne, hogy nem. Mégsem a vágyról van szó, hanem valami mélyebbről, valami alapvető és testi dologról. Talán ez az utolsó esélyem. Az utolsó esélyem egy olyan életre, amit eddig nem is akartam.

Eltelt három nap, és még mindig nem hívtam fel azt a számot.

3. FEJEZET

Martha

Alex terhes. Mint egy dob, veri az agyamat, megfájdul tőle a fejem. Alex terhes. Csendben számolom a tüneteket, a hányás a legnyilvánvalóbb mind közül. Egy pillantást vetett arra a halra, és felhördült. De volt más jele is, gondolom, ahogy aznap este Rob mellett fekszem az ágyban. Sápadtnak, elgyötörtnek tűnt. Az összes márványsajtot félretette a salátájából. Úgy tűnt, szédeleg kicsit, mikor felállt. Terhes.

Nem mondtam el Robnak a gyanúmat, és nem is szándékozom, még nem. Valószínűleg örülne neki, ahogy ő mindenkinek örül, és Alex termékenysége rávilágítana a saját kudarcomra feleségként és nőként.

Dühös vagyok, hogy öt év próbálkozás után sem tudok teherbe esni, Alexnek pedig csak úgy összejön. Valószínűleg csak véletlen. Alex nem jár senkivel, amennyire én tudom, és az élete nem éppen babára van berendezve. Nem tudom elképzelni őt anyaként.

Aztán rájövök, hogy talán, valószínűleg, nem tartja meg. Korán van még. Még mindig lehet abortusza. Valószínűleg elveteti.

És érzem, hogy a lelkembe hideg borzongás költözik, olyan rettegés, amit nem értek. Tisztán logikusan végiggondolva tudom: az, hogy Alex mit kezd a terhességével, nem befolyásolja az életemet. Mégsem tudok szabadulni ettől a megmagyarázhatatlan félelemtől, ami hidegen csúszik át rajtam, hogy valahogyan, ha ő véget vet ennek a terhességnek, az valaminek a számomra is véget vet.

Ez abszurd, mert számomra már minden véget ért.

Érzem, ahogy Rob keze álmosan, félszegen dörzsöli a hátamat.

– Jól vagy? – kérdezi, nem is tudom, miért. Talán feszült vagyok? Érzi ezt? Olyan óvatos velem az utolsó lombik óta, úgy éreztem, mintha továbblépnénk. Csak egy kicsit, de a lelkem gyógyult.

Most minden seb felszakadt és nyers.

– Jól vagyok – mondom, mire Rob átfordul, és mélyen elalszik, a szája elnyílik, és horkol. Ott fekszem, bámulom a plafont, minden feszült, merev és mérges bennem. És csak arra tudok gondolni, hogy Alex terhes. Terhes. És én nem.

Alexszel több mint húsz éve vagyunk barátok, először csak véletlenül, majd szándékosan. A szüleink szomszédok a connecticuti külvárosban, ők még régebb óta barátok, mint mi. Kiskorunkban össze lettünk terelve a kínos családi eseményeken, vacsorákon, bulikon és tengerparti strandolásokon. Eleinte óvatosan köröztünk egymás körül, túlságosan különböztünk egymástól ahhoz, hogy megpróbáljunk közös nevezőt találni. Alex egy évvel fiatalabb nálam, de a középiskolában még menőbbnek tűnt. Egy lázadó közönyös légköre lengte körül, még ha nem is hiszem, hogy valójában bármi olyan nagyon lázadó dolgot csinált volna. Mégis, én voltam a mindenki kedvében járó jó kislány: csak ötösöm volt, fogszabályzóm, hetedik osztályig magasra húzott térdzoknit hordtam. Alex viszont klassz csaj volt.

Visszatekintve tudom, hogy Alexet ijesztőnek találtam, barátságos volt, ugyanakkor közömbös is, aki folyamatosan a saját világában élt. Azt hiszem, már akkor is irigykedtem, hogy ilyen jól megvan a bőrében, és hálás voltam a baráti közeledéséért – videójátékokat játszottunk az alagsorban náluk, átmentünk a helyi játszótérre, hogy a hintán lógjunk, ugyanakkor egy részem neheztelt rá és arra, hogy szükségem volt rá, hogy én voltam a rászoruló.

Aztán lekerült a fogszabályzóm, lekerült a térdzoknim, három centit és két melltartóméretet nőttem, és tizedikben hirtelen, felszínesen menő lettem. Ez csak silány felszín volt, soha nem tartoztam a ténylegesen népszerű társasághoz. De volt barátom, felvettek a Yale-re, és apám vett nekem egy sötétkék Mazda kabriót a tizenhetedik születésnapomra. Én menő voltam, és Alex, aki sosem tudta igazán összehozni a lázadó kinézetet, akinek átlagos jegyei és véletlenszerűen összeválogatott művészbarátai voltak, már nem volt az.

És egy részem örült ennek.

Még mindig barátságosak voltunk a fárasztó találkozások során, bár én legalább önelégülten úgy éreztem, én vagyok felül. Kétlem, hogy Alex észrevette volna. Az iskolában másokkal voltunk, és sosem beszéltünk, alig találkoztunk. Elvégre különböző évfolyamra jártunk.

Aztán a főiskola első évében hazajöttem a nyári szünetre, hogy szerezzek valami szar munkát, és keressek egy kis pénzt, mielőtt visszamegyek a Yale-re. Nem kaptam meg azt a gyakornoki állást, amit szerettem volna, és elég rosszul éreztem magam, ezért végül összevesztem anyámmal, ami, hogy őszinte legyek, nem volt annyira szokatlan eset. Nos, valójában az volt, tizenhat éves korom óta úgy kezeltem anyámat, ahogy tudtam, azaz leginkább elkerültem őt, különösen, ha ivott.

De azon az éjszakán összevesztünk, már nem is emlékszem, hogy min. Anyám kizárt a házból, és végül átmentem az utca túloldalára, és bekopogtam Alex ajtaján.

Még mindig emlékszem, ahogy kinyitotta az ajtót: rendetlenül, ziláltan, mintha csak most kelt volna ki az ágyból, bár nem hiszem, hogy így volt. Nem tűnt meglepettnek, amikor meglátott, annak ellenére, hogy évek óta nem beszéltünk igazából a családi eseményeken kívül. Csak mosolygott, és azt mondta:

– Martha, szia! Gyere be! – És megkérdezte, hogy kérek-e egy italt.

A hátsó kertben söröztünk. Egyedül volt otthon, a szülei elutaztak golfozni néhány hétre. Sokat utaztak, és úgy tűnt, mintha Alex mindig egyedül lenne a házban.

Emlékszem, hogy valami homályos, megdöbbentő szánalmat éreztem iránta, amit valószínűleg azóta is érzek valamilyen szinten. Nem került be jó főiskolára, csak valami közepes helyre Maine-ben, ami nem az a fajta, ami megnyitná a nagyvállalati ajtókat. De azt sem láttam, hogy Alex bekopogtatna azokon az ajtókon. Emlékszem, hogy azon az estén valamiféle elképedt bámulattal figyeltem őt. Szinte szórakozottan itta a sörét, és annyira nem zavarta semmi: a saját vándorló élete, az én hirtelen felbukkanásom, a saját létezésének határai. Semmi sem zavarta, és bár ez elborzasztott, ugyanakkor kicsit irigykedtem is. Hogy ennyire laza, ennyire nyugodt és biztos abban, hogy az élet úgy fog alakulni, ahogy kell, mint egy térkép… Igen, irigy voltam.

Akkoriban persze a főiskola volt számomra a minden. Az első évben felvettek a Phi Beta Kappa társaságba, és bár nem kaptam meg azt a gyakornoki állást, amit szerettem volna, beleadtam mindent. Angol és médiatudomány volt a főszakom, és a tanév alatt egy New Haven-i reklámügynökségnél dolgoztam önkéntesként. Voltak ambícióim, terveim, mindenem megvolt, és Alex rajz szakiránya és céltalan tervei szörnyűnek tűntek számomra.

És mégis, a különbözőségeink ellenére barátok lettünk. Igazi barátok, nem csak olyanok, akiket egy újabb koktélpartira vagy grillezésre kényszerítettek össze. Szeretek Alexszel lenni, főleg, mert annyira más, mint én. Ő azon kevés emberek egyike, akik tényleg képesek igazán megnevettetni, bár bevallom, ez ritkán fordul elő. És annyira lazán áll mindenhez, hogy amikor vele vagyok, azon veszem észre magam, hogy egy kicsit kiengedek én is, épp amennyire kell. Néha elgondolkodom, vajon mit lát bennem. Talán szüksége van egy olyan emberre az életében, aki jó tanácsokat ad neki, aki megmondja a frankót. Szeretném azt hinni, hogy ilyen ember kell neki, mint én.

De most? Ha terhes? Úgy érzem, hogy ez mindent megváltoztathat.

Várok három napot, aztán felhívom. Javaslom, hogy találkozzunk egy kávéra egy kis helyen a Huszonharmadik utcában, félúton a munkahelyem és a kávézó között, ahol baristaként dolgozik. Fogok egy taxit, korán érkezem, rendelek egy jeges tejeskávét, és elfoglalom a sarokasztalt.

Tizenkét percet késik, ami egy kicsit bosszant, mert ez az ebédszünetem, és általában nem szoktam egyórás ebédet tartani. De Alex ilyen, és ezt megértem. Ahogy mondtam, mások vagyunk.

Elmosolyodom, felállok, és az arcomat az arcához teszem, úgy két centire. Leülünk, és megkérdezem, kér-e kávét. Megrázza a fejét.

Aztán nem mondok semmit, mert most az egyszer nincs tervem, nincsenek felsorolásra váró pontjaim. Meg akarom kérdezni, hogy terhes-e, ugyanakkor félek is tőle. Aztán Alex olyasmit tesz, amit szinte soha, átveszi a kezdeményezést. Elmosolyodik, sóhajt egyet, és megszólal.

– Tudom, hogy tudod.

És akkor hirtelen könnyű lesz.

– Terhes vagy. – Bólint. Remegve kifújom a levegőt, bár nem is tudom, mit érzek. Megnyugvást? Irigységet? Megkönnyebbülést? Minden összekeveredik. – Hol tartasz? – kérdezem, mire ő csak megvonja a vállát.

– Sajnálom – mondja egy pillanat múlva, és én megmerevedek.

– Mit?

– Ez csak… nem tűnik igazságosnak, ugye? – Sötét, szomorú szemmel néz rám, a torkom sajogni kezd.

Nem, ez átkozottul nem tűnik igazságosnak, de furcsa módon… örülök, hogy hogy elismerte.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezem halkan.

– Nem tudom.

Ezt hallva kicsit jobban érzem magam, bár nem tudom, miért.

– És az apa?

– Nem kerestem meg.

– Nem jártok?

Hirtelen felnevet, és megrázza a fejét.

– Nem.

– Hm… – Hátradőlök. – Segíteni szeretnék neked. – Ez üresen hangzik, mégis komolyan gondolom.

– Azt gondoltam, elvetetem – mondja halkan, és nem néz rám. – Úgy értem, nem nehéz kérdés, nem igaz? Kizárt, hogy gyerekem legyen.

Erre nem válaszolok.

– És aztán mi történik majd?

Újabb vállrándítás. Még mindig nem néz rám.

– Nem tudom. Folyton el akarom intézni azt a telefont, és aztán csak… nem. – Felnéz rám, és meglepő módon a fájdalom és a zavar áradatát látom a szemében. Annyira hozzászoktam már, hogy Alexet a közönyösségig lazának látom, hogy meglepnek az érzelmei. – Már két abortuszom volt – folytatja, és ismét félrenéz. A meglepetés hideg hullámzását érzem. Ezt nem tudtam, és meglep, hogy nem mondta el nekem. A főiskola óta barátok, sőt, talán a legjobb barátok vagyunk. Azóta, hogy azon az estén megjelentem az ajtóban, és ő kérdés nélkül beengedett.

Fáradtan sóhajt fel.

– Nem tudom. Hülye vagyok. Úgy értem, kizárt, hogy meg tudnék tartani egy gyereket. Még egészségbiztosításom sincs. És egyébként is… – Szünetet tart, és lehajtja a fejét, a haja az arca elé hullik. – Nem igazán tudom elképzelni magam anyaként, ugye te sem?

Nem, nem tudom, de nem ez a megfelelő alkalom, hogy kimondjam, ezért csak mormolok valamit érthetetlenül.

– Úgy értem, valószínűleg ottfelejteném valahol, annyira szórakozott vagyok. – Felnevet, de ez is még mindig szomorúan hangzik. – És, tudod, a babák teljes embert kívánnak, nem igaz? Nem tűnnek el csak úgy, amikor már unod őket, vagy ilyesmi. – Nem mondok semmit, mire ő újra felnevet, és megrázza a fejét. – Figyelj rám. Már az a tény, hogy mindezt kimondom, bizonyítja, hogy igazam van, ugye?

Az a szörnyű érzésem van, hogy azért teszi fel ezt a kérdést, mert azt akarja, hogy azt mondjam neki, hogy nem, hogy jó anya lenne, hogy meg tudja csinálni. Nem mondok semmi ilyesmit. A szavak elakadtak a torkomban. Alig bírok nyelni, mert tudom, hogy most mit akarok, és nagyon akarom.

– Nem kell megtartanod – hallom magam, és furcsán, távolról hangzik, mintha valaki más beszélne, én pedig az asztal fölött lebegnék, és nézném, ahogy ez az egész lejátszódik.

Alex a homlokát ráncolva bámul rám, láthatóan várva a folytatást. És jön is.

– Nem kell megtartanod – mondom újra, most már határozottan. – De nem is kell megszabadulnod tőle. Nekem odaadhatod. Rob és én örökbe fogadhatnánk a babát, Alex.