részlet

CORVINA

© Győri-Nádai Réka, Győri Zoltán, 2023

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára

A borító Shutterstock.com/Elena Pimukova és
Shutterstock.com/Xedfi grafikáinak felhasználásával készült.

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6983 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A játék a lélek ideális állapota.

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Mi a játék?

Mi a játék – és mit jelent számunkra?

Miként kezdtünk el játékokkal foglalkozni?

A játék fogalma

Milyen játékokat és játékosokat ismerünk?

Milyen játékmechanizmusokat ismerünk?

5 nagyon megosztó játék

Miért foglalkozzunk társasjátékokkal a digitális korban?

Számítógépes vs. társasjáték

Tévhitek a társasjátékokkal kapcsolatban

Miért nem szeret valaki játszani?

„Tudtok ajánlani egy jó játékot?”

Jó játék – Rossz játék

Virágozzék minden virág

Mi a kedvenc játékotok?

Jöjjön a mumus: a játékszabályok

Társasjátékos etikett

Modern társasjátékos divatok

A gamifikáció, azaz a játékosítás

Munka vs. játék

Társasjátékok tréningen

A változás nem játék – de a játék megtanít a változáskezelésre

Társasjátékok vállalkozóknak

Mit fejleszt a társasjáték?

Hagyjuk-e nyerni a gyereket?

Nyomd be a családodon a játékosítás gombot!

Párkapcsolat vs. játék

Nagy Társasjátékos Körkép 2020–2023

Mire jöttünk rá az elmúlt 10 év során?

A társasjátékok jövője

10+1 ok, amiért remek dolog társasozni

Társasjátékos zsebszótár

Felhasznált források

Győri Zoltán eddig megjelent, saját tervezésű társasjátékai

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

„A játék ellentéte nem a munka, hanem a depresszió. Játszani annyit tesz: cselekedni tudatosan, örömmel és annyira elkötelezetten, mintha az ember tudná, mit hoz a jövő.” (Brian Sutton-Smith)

Zoli gondolatai

Minél hosszabb ideje foglalkozom társasjátékokkal, annál biztosabban érzem, hogy a játék a lélek ideális állapota. Eredetileg tanítónak tanultam Nagykőrösön, de most, hogy visszagondolok, valójában egész életemben játékosszemüvegen keresztül szemléltem a dolgokat, nem csoda, hogy végül a szakmám is ez lett.

Az elmúlt években több ezer modern társasjátékkal játszottam, és a feleségemmel, Rékával, 2017-ben indított Mit Játsszunk? YouTube-csatorna videóin és rendezvényein keresztül rengeteg embernek mutattam meg őket. Mindig lenyűgöz, amikor egy szkeptikus, sztereotípiákkal vagy ellenérzésekkel érkező ember arca a játékélmények hatására felderül, amikor megért egy szabályösszefüggést, amikor a partnerével szívből összenevetnek, vagy láthatóan olyan elemi jó érzés születik meg benne, amitől megváltozik a viszonya a játékokhoz. Ez az a csodálatos pillanat, amit a szakmám során keresek, és ezért tartom fontosnak azt is, hogy minél több embert ismertethessek meg a társasjátékok csodálatos világával.

Ezt a könyvet Neked írom. Neked, aki szeretsz vagy szeretnél modern társasjátékokkal játszani, vagy csak több „tudatos játékosságot” szeretnél az életedbe vinni. Neked, aki kezdőként el vagy veszve a kínálatban, aki csak „jól szeretne dönteni” egy játékboltban, vagy Neked, aki szeretnél a családoddal több minőségi együtt töltött időt. De Neked is írom, aki utoljára gyermekkorodban játszottál társasjátékokkal, Neked is, aki nehezen viseli, ha veszít egy játékban, és Neked is, aki drágának, butaságnak, esetleg gyerekes szórakozásnak tartod a társasokat.

Nem meggyőzni szeretnélek, hanem elmesélni, hogy én miért csodálom annyira a játékok fejlesztő, relaxáló, szórakoztató és lélekemelő erejét. Nem untatlak hosszú szakszövegekkel, inkább az élményeimről mesélek, és olyan izgalmas „lelki dolgokról”, amiket azóta tapasztalok, amióta a társasjátékozás lett a szakmám.

Réka gondolatai

Egy kávézó teraszán ülök, amikor ezeket a mondatokat írom, mellettem egy fiatal pár kártyázik. Ha jól látom, A nyugalom tengere nevű, együttműködésen alapuló játékkal játszanak. Erősen koncentrálnak, össze-összenevetnek a lapok fölött. A pincér hangjára megrebbennek, nagy harmóniában rendelnek két kávét, és újra a lapok fölé hajolnak. Csodálatos érzés tölt el, bárcsak minden párkapcsolatban, baráti társaságban és családban természetes „létezési forma” lenne a társasjátékozás.

Ezt az érzést keresem a munkám során, amikor tréningeket tartok vagy játékot tanítok egy rendezvényen, gyerekekkel drámajátékozom, vagy éppen cikket írok egy társasjátékos témáról. Hogy megmutathassam az embereknek a játékok sokszínűségét és szépségét.

Mindig is érdekelt, hogy az emberek miért játszanak, vagy miért nem játszanak, rengeteg ismerőssel és ismeretlennel beszélgettem már erről az évek során. Bölcsészként és dramaturgként minden motiváció és érzelmi visszatartó erő érdekelt, játékmesterként és trénerként pedig szerettem volna olyan társasjátékokat és módszereket megismerni, amelyektől bárki kedvet kaphat a játékhoz.

Édesanyaként és feleségként számos alkalommal tapasztaltam meg a játékok fantasztikus, közösségépítő, békítő, érzelmileg felemelő erejét, az elmúlt 10 évben szinte mindennap játszottam. Ebben a könyvben Zoli szakmai szempontjai mellett a lelki oldalt erősítem, és igyekszem a gondolatainkat közérthető módon, egyszerre tanító és szórakoztató formában átadni.

Azzal ugyanis egyikünk sem gyarapodna, ha mindössze szakkifejezések unalmas gyűjteményét tartanátok a kezetekben, ezért inkább emberi oldalról és a saját tapasztalataink felől közelítünk a témához, hogy elmeséljük, nekünk mit jelent a társasjáték.

Mi a játék?

Amikor már láthatók és hallhatók voltunk Rékával itt-ott, podcastokban, rádióban, újságban, tévében, egy napon szembetalálkoztam az utcán szüleim szomszédjával, Feri bácsival. Villanyszerelő, később takarítóvállalkozást vitt, elköltözéséig legendás alakja volt a környéknek, egészen kisgyerekkoromtól óta ismer engem, és bár akkor már rég nem láttuk egymást, kedvesen kérdezősködött a dolgaimról.

Aztán egyszer csak kibökte, hogy hallja apáméktól, hogy játszom. Hogy én „úgy” szoktam játszani. És egészen elkomorodott. Közelebb lépett, és dörmögve azt mondta: „vigyázz ezzel a játék dologgal, veszélyes, életek mennek rá.” Néztem rá értetlenül, elsőre nem esett le, miről beszél, aztán összeállt a kép. Neki a játék a nyerőgépek, kaszinó meg a pénzre zsugázás, esetleg a sportfogadás, hát ezektől félt engem is.

Gyorsan elmagyaráztam, hogy esetemben másról van szó. Türelmesen, természetesen és többször kihangsúlyozva, hogy nem járok a lovira, cserébe családi társasjátékokkal foglalkozom, ettől aligha megy tönkre bárki élete.

Egy kicsit elkerekedett a szeme, és megkérdezte: „Te Gazdálkodj okosanozol egész nap? És ebből meg lehet élni?” Egy pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy beszélek neki a modern megközelítésekről, az elképesztő innovációról, ami az elmúlt években végbement a társasjátékpiacon, a hazai szerzőkről, készítőkről, az alkatrészek forradalmáról, a nemzetközi találkozókról, a növekvő számú, de alaphangon több tízezer érdeklődőről… Végül csak mosolyogtam és bólogattam. Igen, én egész nap Gazdálkodj okosanozom.

Neki tehát nem kezdtem bele a mesébe, de nektek mégis ezzel kezdeném:

Mi a játék – és mit jelent számunkra?

+

A mindannyiunk által ismert fogalmat – bár elsőre egyértelműnek tűnik – nem is olyan könnyű meghatározni. Rengeteg megfejtése van, de most, mikor kerestem, mégsem találtam egyezményesen elfogadott (egyszerű) definíciót. A mondás úgy tartja, ha messzire akarok látni, álljak óriások vállára, ezért a következőkben Grastyán Endrére, Csíkszentmihályi Mihályra, Mérő Lászlóra és Aczél Zoltánra szeretnék hivatkozni.

A játék egy tevékenység, melynek 3 alapattribútuma, jellemzője van. Ebből indulnék ki én is:

◆önkéntes cselekedet,

◆nem jutalmazható, önmagában van a jutalma,

◆nem létfontosságú.

„A játék mint tevékenység boldogító törekvés egy kitalált feladat teljesítésével járó fejlődés egy szintjét jelképező célra.” (Aczél Zoltán)

A játék az emberiséggel egyidős, és persze nem is csak az emberekre jellemző. Kutyák, macskák, delfinek, majmok is játszanak, és még ki tudja, hány és hány állatra jellemző, hogy olyasmit csinál, ami nélkül életben tudna maradni – csak nem érdemes.

„Létfontosságú, hogy néha olyan dolgot csináljunk, ami nem létfontosságú.” (Grastyán Endre)

Ezen a paradoxonon nyugszik a játék is. Nem létfontosságú, mégis szükségesnek érzi az emberi lélek. Persze amikor a Maslow-piramis alján vagyok, tehát az alapvető fiziológiai szükségleteim nincsenek kielégítve, akkor nehezen születik meg bennem a játékosságra való igény, de, természetesen, ennek ellenkezőjére is vannak példák. A háborúban, totális magányban, halál előtti pillanatokban megélt játékosságról is vannak feljegyzések, amikből tisztán látszik, mennyire vágyakozhat egy ember lelke a játék felemelő erejére a körülményeitől függetlenül.

Ám általánosságban elmondható, hogy amikor valamit „kell” csinálunk, az már nem játék. Számomra a „kell” szó konkrétan a játék ellentéte, nem is szeretem, amikor egy játékszabály használja ezt a kifejezést – helyette a „lehet” megközelítést javaslom –, sugallva, hogy a játékos önszántából csinálja azt egy játékban, amit csinálhat. A játék nem lehet „muszáj”, mert ezzel elvesztené az önfeledt szabadságát.

Játszani lehet. Nem kell! Ha kell, nem lesz játék. Egy étel is ízlik vagy nem ízlik, de nem utasítható. Hogy utasítható? „Ízeljen!” Rettentően hangzik, mint ahogy az is, hogy „Játssz!” Ha valaki játszik, önszántából teszi, a játék alapfeltétele, hogy önkéntes cselekedet. A játszás és élménye akkor tud létrejönni, ha önként csinálja valaki. Az az ember, akinek részt kell vennie, játszania kell, azt úgy hívom: túsz. Számos tréningen dolgoztam emberekkel, akiknek ott kellett lenniük, mert azt mondta a HR-es vagy a felettesük, hogy csapatépítő tréning lesz, kötelező játszani. Nagyon nehéz helyzet, őket hívom túszoknak, akik alapvetően szabadulni szeretnének. Ég és föld a különbség azon emberek között, akik önként jönnek játszani és akiknek kell. A csoda az, hogy még így is meg tud születni egy komolyabb játékélmény, de nem mindegy, hogy mínuszból indulunk az eredményért túszokkal, vagy pluszból olyanokkal, akik kíváncsiak.

A játék fogalmának elsőre fel sem tűnő furcsasága, hogy nem tudom valamire azt mondani, hogy egyértelműen, abszolút értelemben „játék”. Tökéletesen szubjektív fogalomnak tűnik, személyfüggőnek, vagy gondolkodásfüggőnek is talán, hogy miben találunk játékosságot.

Minden ember életében jelen van a játék. Nem tud nem ott lenni, de nem minden ember nevezi az adott cselekvést játéknak. Ami lehet firkálgatás, egy egyszerű fogadás, tippelés. Nem mindenki ismeri be magának, hogy játszik, hogy amit csinál, az voltaképpen játék. Nem csak akkor lehet játék a játék, ha nyer benne valaki, vagy fizikai eszközöket használ (erről a későbbiekben bővebben lesz szó). Azok közül, akik megengedik maguknak a gondolatot, hogy játszanak, kevés ember képes vagy hajlandó megosztani másokkal a játékát. Beengedni egy másik embert abba a világba, ahol ő játékosan van jelen. Ezt fontos nem természetesnek venni. A kisgyerekek is tanulják, és sok felnőtten látom, hogy egyáltalán nem egyszerű feladat közösen játszani, sokaknak kényelmetlen, tartózkodnak tőle. Természetesen fejleszthető, és számtalan sikertörténetet tudhatunk a magunkénak, sokan kezdtek bele a tudatos játékba felnőttként vagy idősként. Mi is bőven 20 éves kor fölött kezdtünk komolyabban foglalkozni vele, de miként is?

Miként kezdtünk el játékokkal foglalkozni?

+

Amikor 2011-ben egy ismerősünkön keresztül a színházi világban megismerkedtünk egymással, és elkezdtünk randizni, hamar kiderült, hogy mindkettőnk polcán ott figyel néhány társasjáték, de akkoriban még nem tulajdonítottunk ennek nagyobb jelentőséget. Mozirajongók voltunk, rengeteget ültünk popcornnal a kézben, összebújva, a legújabb filmeket bámulva, és folyamatosan beszélgettünk. Ahogy jártunk-keltünk a városban, fiatalos jókedvünkben gyakran jelentünk meg rendezvényeken, és egyre többször jöttek szembe velünk társasjátékos délutánok, alkalmak, általában a MATE (Magyar Társasjátékos Egyesület) által szervezett események. Itt találkoztunk először modern társasjátékokkal, és szinte azonnal beszippantott minket ez a varázslatos világ.

Elkezdtünk tudatosan eljárni „társasjátékozni”, és beszereztük az első közös társasainkat, ami azért csóró egyetemistaként hatalmas beruházás volt. Emlékszem, mennyire izzadt a tenyerünk, milyen riadt szemmel néztünk egymásra, amikor megvettük a Talisman társasjátékot tizenpárezer forintért, ami az akkori költségvetésünk jelentős részét képezte, és hogyan győzködtük egymást, hogy ez a játék megéri, mennyi csodás órát játszhatunk majd vele otthon. Így is lett! A legnagyobb élményeink egyike ez, ahogy gyermeki rajongással kezdtük felfedezni és magunkévá tenni az egész játékosélményt, egyébként azóta sem lankadó érdeklődésünk és lelkesedésünk alapjait helyezve le.

Azt éreztük, hogy a társasjátékok világa végtelen, és minden érdekel bennünket! Nem volt az az időmennyiség, amit ne tudtunk volna társasjátékozással tölteni. A kapcsolatunk is ezzel a hobbival kiegészülve és támogatva épült. Rengeteget tudtunk meg egymásról, megismertük a másik gyermeki és felnőtt énjét, számos izgalmas és nehéz lelkizésen mentünk keresztül egy-egy játékparti folyamán.

Kapcsolatunk kinyílásának tökéletes segítői voltak a társasjátékok, és ahogy egymásba szerettünk, közösen egyre jobban beleástuk magunkat a hobbink szakmai részébe is. Zoli társasjátékokat kezdett tervezni, mert megihlették a mechanizmusaik, működéseik, Rékát pedig a társasjátékozás lélektani része érdekelte, szociális érzékenységű játékosként a játékkal eltöltött idő, az általa zajló fejlődés, az emberi kapcsolatok foglalkoztatták, erről tanult.

Az évek során számtalanszor felmerült, hogy meséljünk az ismerőseinknek is arról a jó pár száz társasjátékról, amelyek szabályait és működését megismertük, vagy ajánljunk nekik kedvenc darabokat a gyűjteményünkből – merthogy szép lassan ez is több száz darabos lett. Így született meg a Mit Játsszunk? YouTube-csatorna ötlete, ahová rövid videókat töltöttünk fel az általunk ismert és szeretett társasjátékokról, hogy segítsünk a társasjátékokkal ismerkedőknek az elindulásban.

Úgy képzeltük, hogy a vlog annak készül, akiben megszületik a vágy a játékra, de fogalma sincs, merre induljon. A hatalmas társasjáték-kínálat zavarba ejti, és ebben a tétovázásban végül elvész a lendülete, inkább hagyja az egészet, és mással tölti az idejét. Mi ez előtt a pillanat előtt szerettük volna megmutatni, hogy milyen társasjátékok között érdemes keresgélnie. Bemutatni irányokat, elmagyarázni néhány fogalmat, ajánlani pár egyszerűbb darabot, hogy amikor legközelebb játékhelyzetbe kerül, már magabiztosabban szállhasson be a játékba, vagy kereshessen neki való társasokat.

Ahhoz, hogy szakmailag is fejlődhessünk, elkezdtünk külföldi szakirodalmat, videókat, beszélgetéseket, cikkeket bújni, és rengeteg rendezvényre jártunk. Mivel érdekelt minket minden, ami (társas)játék! Interaktív, játékos kiállításokra, szabadulószobákba jártunk, és tanulni kezdtük a játékosítás (gamification), játékelmélet (game theory) és a játékarculat (game design) alapjairól. Számos játéktervezővel, kiadók vezetőivel, játékokat gyártó szakemberrel beszélgettünk és beszélgetünk a mai napig, így szívva magunkba mindazt, ami érdekelt bennünket, s ezt adtuk tovább azután a Mit Játsszunk? vlogon is.

Emellett pedig rengeteget játszottunk. Eleinte persze olyan társasjátékokkal, amik tetszettek nekünk, és kerestük a saját hangunkat, stílusunkat a játékokban, aztán egyre bátrabbak lettünk és határfeszegetésbe kezdtünk: számos furcsa és elsőre rémisztően összetett társasjátékhoz ültünk le, hogy kimozduljunk a komfortzónánkból. Nagyon érdekes volt megfigyelni, hogy az adott játék által generált konfliktus- vagy versenyhelyzet miként hat ránk, hogyan beszélünk közben egymással az asztalnál, vagy a játékparti után milyen emlékeink maradtak.

Így a játék észrevétlenül fejlődött hobbiból szenvedéllyé és hivatássá az életünkben. Minél többet játszottunk, annál határozottabban éreztük jótékony hatásait a párkapcsolatunkra, a személyiségünkre, a baráti és családi kapcsolódásainkra. Ezt pedig szerettük volna megmutatni másoknak is, pont, mint egy kisgyerek, aki büszke arra, amit talált, és örömmel mutatja meg mindenkinek.

Mindig is szerettünk emberekkel foglalkozni, így teljesen egyértelmű volt számunkra, hogy amint lehet, minden figyelmünkkel a társasjátékozás felé fordulunk. Erre kapcsolatunk hatodik évében, 2017-ben nyílt először lehetőség, amikor megszületett a kisfiunk, és ebben az évben indult a vlog is, ami, persze, még sokáig csak szerelemprojektként működött. Ám a rengeteg pozitív visszajelzés és a videóink körül kialakuló játékosközösség egyre több energiát igényelt, ezért elkezdtünk lassanként munkaként is tekinteni a társasjátékokkal kapcsolatos teendőkre.

Magyarország legnagyobb kiadóival léptünk együttműködésre, és kezdtünk egy máig tartó közös, edukatív és szórakoztató munkába egy közös cél reményében, hogy a társasjátékos hobbit minél több embernek megmutathassuk. Ez azért is volt meghatározó számunkra, mert rájöttünk, hogy a „munka” és a „játék” nemcsak ellenfelei, hanem támogatói is lehetnek egymásnak. Elképesztően élvezzük a tevékenységünket a kezdetektől, ezért elkezdtünk ezen a területen is tanulni, és kitapasztalni, hogy miként válhat a munkánkká, a mindennapjaink szerves részévé és a megélhetésünk forrásává a játék.

Mára több mint 45 000 ember követi a munkásságunkat a YouTube-on, játékos délutánjainkon heti többször tanítunk könnyed és szórakoztató társasokat több száz embernek, és hatalmas lelkesedéssel adunk elő színpadokon, interjúzunk a médiában, vagy beszélgetünk bárkivel, aki odalép hozzánk egy tréningen vagy rendezvényen. Minden napunk más, és éppen ezért izgalmas, rengeteget játszunk és dolgozunk, ezért örömteli kihívás megkeresnünk az énidőnket, hiszen házaspárként, kisgyermekes szülőkként és munkatársakként is jól működünk. Máig áldásnak érezzük, hogy erre az útra rátaláltunk, és azzal foglalkozhatunk, ami ennyire érdekel bennünket. A munkánk a játék.

A játék fogalma

+

Nem is olyan egyszerű a játékokról beszélgetni.

A zenész a hangszerén játszik, az énekes a hangjával. A színész a színpadon játszik, sőt a fizika világa is ismeri a holtjáték fogalmát. Mindre ugyanazt a szót használjuk: játék. Kontextusból kiragadva nem is feltétlenül tudjuk, hogy miről van szó. „Gyere, játsszunk!” – mondjuk, és ha nem magyarázzuk el konkrétabban, mire gondolunk, érthető ez alatt sok minden az asztali táblás vagy a számítógépes játéktól a harcon át, az erotikus kalandokig.

Amikor azt mondjuk, társasjáték, akkor sokan egy több játékos által, asztalon játszott dologra asszociálnak, dobókockával, bábukkal, kártyákkal, hiszen sokáig ez volt az alap. A felsorolt elemek mindegyikét valamennyire már felülírta a modern társasjáték. Nem törvényszerű, hogy többen játsszunk, lehet egyedül is, és nem is kell hozzá feltétlenül asztal.

Az angol ’game’ egyértelműen a felnőtteknek szánt szabadidős eszközöket jelenti. Angolul a megfejtés a társasjátékra: ’boardgame’ vagy ’tabletop game’, ami asztali játékra fordítható le, németül ’brettspiel’, olaszul ’gioco da tavolo’. Vagyis nem feltétlenül többen játszunk, de asztal azért kell a játékhoz.

És mi van a „játékossal”? Az angol gamer a „játszó emberből” honosodott. Mást jelent a számítógépes játékosnak és a társasjátékosnak. Társasjátékos értelemben általában azt nevezik gamernek, aki haladó, komplex, sok szabállyal operáló játékokkal játszik. Örömét leli a hosszú, nehéz játékokban és szívesen tanul szabályt. Ismerjük is a ’gamer játék’ fogalmát. Annyit tesz: nem kezdő társasjátékosoknak való.

A MATE (Magyar Társasjátékos Egyesület) definiciója szerint: „Olyan játékos, aki az átlagosnál több időt fordít társasjátékokra, gyűjti őket, igyekszik minél többet játszani velük.”

A számítógépes játékok világában sokkal inkább azt jelöli, aki szeret játszani, azaz játékra kapható ember. Nekünk ez a megközelítés sokkal szimpatikusabb, magunkat is inkább „könnyen játszónak” tartjuk, mintsem csak „komplex játékkal játszónak”. Legyen az egy mezei barkochba, vagy könnyed partijáték, örömmel csatlakozunk hozzá, dacára annak, hogy több száz haladó társas is trónol a polcunkon. Egy kedves barátunk mondta, hogy a gamer szerinte az, aki többet foglalkozik játékokkal, mint amennyit játszik. Egyetértően bólogattunk.

A kisfiam miatt hívom a dobókockát a társasjátékos játszatásokon néha „gurító kockának”. Ugyanis valójában tényleg nem dobni kell vele, hanem gurítani az asztalon, és ez nagy különbség. A kisfiam például a maga 3 évnyi élettapasztalatával és érzékenységével, amikor meghallotta, hogy dobókockának hívják ezt a valamit, úgy kezdte el használni, ahogy a neve is mondja, tehát eldobta a sarokba.

Ezt játszatásokon is hasznos pontosítani, én a marokba rejtett kockacsörgetést szoktam javasolni, de a tapasztalataim alapján sokan szeretnek hosszan gurítani és az asztal alatt kockát keresni. Ilyenkor elindul a vita, hogy a földről felszedett kockát újra kell-e dobni, vagy nem, és elfogadhatjuk-e a bemondott számot. Megjegyzem, nem csak a gyerekek világában furcsa dolog ez, jómagam is találkoztam már olyan felnőtt hölggyel, akinek lépésről lépésre instruálni kellett a kockadobás művészetét. Éppen egy egyszerű családi társasjáték szabályát tanítottam neki és barátainak, amikor elhangzott a számból az instrukció, hogy: „…és akkor dobsz a kockával.” Ő pedig teljesen természetes hangon megkérdezte, hogy „azt hogy kell?” Bevallom, meglepett, de, természetesen, megmutattam, és neki bizony minden számított, hogy melyik kézzel kell, milyen magasról tegye. No meg ha nem tetszik neki a kidobott érték, akkor mi a teendő. Végül is a játékosnak mindig van választása: folytatja a játékot, vagy nem.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Korrektor: Malinoczki Judit

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Bad Comic – SIL Open Font License
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Work Sans – SIL Open Font License