részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Vanessa Chan: The Storm We Made

Copyright © 2024 by Vanessa Chan

All rights reserved.

Cover design © Vi-An Nguyen

Cover art © Fadilah Karim

with thanks to TAKSU Galleries

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 480 9

ISSN 2560-1822

Anyámért és nagyanyámért, akik mindig az életet választották

Kedves Olvasó!

Malajziában a nagyszüleink úgy mutatják ki a szeretetüket irántunk, hogy nem beszélnek. Pontosabban nem beszélnek az 1941–1945 közötti életükről, arról az időszakról, amikor a japán császári hadsereg megszállta Malájföldet (így hívták Malajziát a függetlenség előtt), elzavarta a brit gyarmatosítókat, és egy csendes nemzetet önmagával háborúban álló nemzetté változtatott át.

A helyzet az, hogy nagyszüleink rengeteget fecsegnek minden egyébről. Mesélnek a gyerekkorukról – a szomszédokról és a barátokról, akikkel egykor játszottak, a tanárokról, akiket szerettek és utáltak, a kísértetekről, amiktől féltek. Mesélnek a felnőttkorukról – a pironkodó első szerelemről, a szülővé válás rémületéről, az első alkalomról, amikor megsimogatták az unokáik arcát, a mi arcunkat. De a második világháború négy évéről ritkán ejtenek szót, csak annyit árulnak el, hogy rossz idők voltak, és hogy túlélték. Aztán elhessentenek minket, mondván, ne kíváncsiskodjunk.

Mielőtt megírtam ezt a könyvet, egy kezemen meg tudtam számolni, hány tényt tudok a japán megszállásról. Tudtam, hogy a japán hadsereg leleményes módon észak felől, Thaiföldön át, kerékpáron hatolt be az országba, miközben a brit ágyúk dél felé, a tengerre néztek. Hogy a japánok brutálisak voltak, és kíméletlenül legyilkoltak mindenkit. Hogy előrenyomulás közben piros szórólapokat dobtak le az „Ázsia az ázsiaiaké” szöveggel, ami egyszerre volt figyelmeztetés és fegyverbe hívó felszólítás.

Apai ágon első unokaként rengeteg időt töltöttem az apai nagyszüleimmel, és sok kérdést tettem fel nekik, amire türelmesen válaszoltak. Ezekből a gyerekkori vallatásokból még néhány további tényt tudtam meg a nagyanyámtól: Hogyan lehet elkerülni a találatot légicsapás idején („Feküdj a földre, és ne kelj fel addig, amíg a repülőgép el nem tűnt, mert a bombákat akkor dobják le, amikor túlmentek rajtad, nem pedig a fejed felett vannak”). Hogyan válhatsz a mama kedvencévé („Légy jóképű, mint a bátyám, akit a háború alatt elraboltak a japánok, aztán gyere vissza, és mondd azt, hogy nem történt veled semmi”). Hogyan tedd féltékennyé a férjedet („Huszonöt éven át minden évben kapj egy naptárat postán egy rendkívüli, kedves japán férfitól, akivel együtt dolgoztál a háború alatt a vasútnál”).

Ahogy növekedtem, az, hogy kicsikarjam az igazságot a nagyanyámból a megszállt Kuala Lumpurban töltött tizenéves koráról, szóbeli kincsvadászathoz lett hasonlatos. Valahányszor megkérdeztem, milyen volt az élete a megszállás idején, mindig azt válaszolta: „Normális! Ugyanolyan, mint bárki másé.”

De végül, az évek során a kizárólag tényeket közölő, egyenletes hang végül többet is elárult – hogy küzdelem volt enni adni a családnak, hogy az iskolákat bezárták, hogy az erőszakos japán titkosrendőrség, a Kempeitai brit hivatalnokokat börtönzött be Szingapúrban, és leverte a kínai lázadást a dzsungelben.

Ezeket a tényeket évekre elraktároztam magamban. Más dolgom van, máshol kell lennem, gondoltam. Meg kellett tartanom az állásomat, pénzt kellett keresnem, a saját történeteimet kellett elmesélnem. Mígnem 2019-ben, egyfajta hazatérésként malajziai történeteket kezdtem írni.

2019 végén egy irodalmi műhelyben megírtam egy szöveget, amit egyszerű házi feladatnak tartottam – egy kamasz lányról, aki igyekszik hazaérni a kijárási tilalom előtt, mielőtt a japán katonák razziázni kezdenek az utcákon. Emlékszem az oktató kézzel írt megjegyzésére: „Őrizd meg ezt az értékes darabot, és írd tovább.”

Így is tettem. Végigírtam egy világjárványt kis lakásomban, anyám korai halála idején, mélységes magányban, mivel nem tudtam hazautazni Malajziába. Írtam az öröklött fájdalomról, az asszonyi állapotról, anyákról, lányokról és nővérekről, és hogy az általunk hozott döntések hogyan visszhangoznak generációkon át családunkban és közösségeinkben, gyakran előre megjósolhatatlan módon. Írtam arról, hogy a gyarmatosítás örökségét a testünkben hordozzuk, arról, milyen egy mérgező emberhez vonzódni, a bonyolult barátságokról, a töredékesen megélt életről, a jó és a rossz kétértelműségéről, ha a túlélés a tét. A kidobásra váró házi feladat most a regényem negyedik fejezete.

Remélem, tetszeni fog a könyv, és Cecily, Jujube, Abel és Jasmin sorsának alakulása a regény világában. Remélem, hogy szeretetet, csodálatot, bánatot és örömöt éreztek majd olvasás közben. De leginkább azt remélem, hogy emlékezni fogtok a történeteikre.

Köszönöm, hogy elolvassátok.

Üdvözlettel:

Vanessa

első fejezet

CECILY

Bintang, Kuala Lumpur

1945 februárja

A japánok által megszállt Malájföld

Egyre több tizenéves fiú tűnt el.

Az első, akiről Cecily hallott, az egyik Chin fivér volt, a középső az öt testes, keskeny homlokú, széles vállú fiú közül – Boon Hock, Boon Lam, Boon Khong, Boon Hee és Boon Wai volt a nevük, de az anyjuk mindannyiukat Ah Boonnak szólította, és a fiúkon múlott, hogy rájöjjenek, épp melyiküket hívja. A brit uralom alatt a Chin fivérekről köztudomású volt, hogy gazdagok és kegyetlenek. Gyakran lehetett látni, ahogy összegyűlnek a cifra, barna-arany Chin-ház mögött. Ilyenkor körbeálltak egy szolgát, az egyik fiú nádpálcát tartott kezében, a többiek szeme pedig izgatottan villant, amikor a pálca lesújtott a szolga bőrére. Amikor a japánok 1941 karácsonya előtt megérkeztek, a fiúk dacosan viselkedtek: kihívóan meredtek a Kempeitai járőröző katonáira, és leköpték azokat, akik közeledtek feléjük. A középső fiú, Boon Khong volt az, aki egy nap egyszerűen eltűnt, mintha soha nem is létezett volna. Az öt Chin fivérből egyszerre négy lett.

Cecily szomszédjai tanakodtak, vajon mi történt a fiúval. Mrs. Tan úgy vélte, hogy csak elszökött. Puan Azreen, aki mindig is borúlátó volt, aggódott, hogy a fiú verekedésbe keveredett, és most egy csatornában fekszik valahol – emiatt a szomszédok ügyes-bajos dolgaik intézése közben félve néztek bele a csatornákba, nem tudták, mit találnak ott. A többi anya a fejét csóválta – így jár, aki beleköt másokba, mondogatták, talán valakinek egész egyszerűen elege lett belőle. Cecily a Chin fiúk anyját figyelte, kíváncsi volt, vajon Mrs. Chin az ajtóban álldogál és várja a híreket, vagy pedig a hisztérikus, rémült anyát adja elő, de Mrs. Chin és a Chin család többi tagja magának való volt. Ha nagy néha elhagyták a házat, a négy fiú hatalmas, inas és izmos fal gyanánt fogta közre a szürke arcú szülőket, hogy ne lássa őket senki.

Cecily csak egyszer találkozott Mrs. Chinnel, korán reggel, a vegyesboltban. Mrs. Chin épp egy zacskó tintahalas rágcsálnivalóra meredt, az arcán könnyek csillogtak. Cecily elámult a jelenet csendességén – semmi zokogás, semmi remegés, csak a csillogó, nedves arc, a könnyes szempár.

– Már öt perce áll ott – jegyezte meg Mui néni, a bolt tulajdonosának felesége, aki örült, hogy megoszthatja a felfedezését valakivel.

Pár hét elteltével, miután nem volt több nyilvános megnyilvánulása a szenvedésnek, és nem volt több kiszagolható pletyka, az emberek felhagytak a Chin fiúk feletti morfondírozással. A szomszédok hamarosan azt is elfelejtették, hogy melyik fivérnek veszett nyoma.

Az újabb eltűnések gyors egymásutánban követték egymást. A temetőben takarítóként dolgozó sovány fiú, aki Cecily meggyőződése szerint lelopta a sírköveken hagyott virágokat, és eladta a piacon. A pufók fiú a vegyesbolt mögött, aki porral kente be az arcát, összekötözte a két nadrágszárát, és eljátszotta a bénát, hogy a járókelőktől pénzt kunyeráljon. Az ijesztő tekintetű fiú, akit rajtakaptak, amikor belesett a lányvécébe az iskolában. Csupa rossz gyerek, dünnyögte Cecily és a szomszédság. Talán csak azt kapták, amit megérdemeltek.

De az év közepére Cecily ismerőseinek fiai is sorra eltűntek. A szomszéd házban lakó házaspár unokaöccse, egy csodás hangú bariton, aki az összes iskolai szavalóversenyt megnyerte. A város orvosának fia, egy csendes, nyugodt gyerek, aki mindenhová magával vitt egy kis sakktáblát, és minden jelentkezővel játszott egy partit. A mosónő fia, egy szorgos kamasz, aki a japán katonák egyenruháit mosta, és akinek most az anyja kényszerült átvenni a feladatát, mivel a japánok nem értek rá kivárni a gyászidő leteltét.

Mivel Bintangot csupán egyetlen főútvonal szelte át, egy gyógyszertár, egy vegyesbolt, egy fiú- és egy leányiskola működött benne, elég kis város volt ahhoz, hogy az aggodalom elharapózzon. Ismét elkezdődött a pusmogás, jelentőségteljes pillantásokat vetettek az eltűnt fiúk családtagjaira, fojtott hangon tanakodtak a sorsukon. Valójában a fiúk eltűnése olyan diszkréten zajlott, mintha csak csendben elsomfordáltak volna, attól félve, hogy megsértenek valakit. Ez szöget ütött Cecily fejébe, mivel a tinédzser fiúk csapják a legnagyobb zajt – mindennek nekimennek, döngő léptekkel közlekednek, zavartan izegnek-mozognak még akkor is, ha elvileg mozdulatlanul állnak, képtelenek irányítani újdonsült testüket, kontrollálni a végtagjaik új hosszát.

– Nem elég, hogy éheztetnek és vernek minket, elveszik az iskoláinkat és az életünket? Muszáj a gyerekeinket is? – sziszegte a vén Chong bácsi, a Chong Sin Kee helyi vegyesbolt tulajdonosa Bintang közepén, ahol mindenki beszerzett mindent, a fűszerektől és gyógynövényektől kezdve a rizsen át a mosószappanig. A felesége, Mui néni, a szájára csapott. Áruló beszéd volt ez, és Chongéknak is volt egy fiuk.

Ez nem mindig volt így. Amikor a japánok nagyjából három évvel azelőtt megérkeztek, Cecily, a férje és a három gyerekük egyike volt a ház előtt felsorakozó és a katonai konvojnak integető családoknak, amelyek üdvözölték az érkezésüket. Cecily emlékezett az érzésre, ami elöntötte, amikor a menet élén haladó kopasz, köpcös japán tábornokra, Sigeru Fudzsivarára mutatott.

– Az ott a Malájföld Tigrise! – lelkendezett a gyerekeinek.

Fudzsivara tábornok alig hét hét alatt térdre kényszerítette a brit erőket, levezényelt egy zseniális és váratlan szárazföldi inváziót: kerékpáron érkeztek észak felől, onnan, ahol Malájföld Thaifölddel határos, úttalan utakon a forró dzsungelen át, miközben a brit haditengerészet tengeri támadásra számítva délre és keletre, Szingapúr és a Dél-kínai-tenger felé irányította a fegyvereit és az ágyúit. Cecily ezt egy új kor hajnalának érezte. De a reménykedése egy igazságosabb gyarmatosítóban rövid életűnek bizonyult. A japánok érkezésük után néhány hónappal bezárták az iskolákat, és az utcákon érezhető lett a katonai jelenlét. A japán megszállók három év alatt több embert öltek meg, mint a brit gyarmatosítók ötven év alatt. A brutalitás valósággal sokkolta Malájföld békés lakosságát, akik addigra már hozzászoktak a britek szenvtelenségéhez és unott közönyéhez – amíg az ónkitermelési és a gumikvóták teljesültek, nem igazán foglalkoztak a helyiekkel.

Cecily rettegett, mi jön ezután, ezért esténként névsorolvasást tartott, hogy megbizonyosodjon arról, mindhárom gyereke hazaért.

– Jujube! – kiáltott vacsorafőzés közben. – Jasmin! Abel!

És a gyerekei minden este válaszoltak – Jujube bosszúsan, a legidősebb gyerek komolyságával, Jasmin vidáman, apró lábacskáival úgy iramodott befelé, mint egy kiskutya. A középső fiú, Abel, aki miatt a legjobban aggódott, pedig azt kiabálta ilyenkor:

– Persze hogy itt vagyok, mama! – és kitárt karral száguldott felé, hogy megölelje.

Egy ideig úgy tűnt, a rendszer működik. Estéről estére, amint a nap lement, és a szúnyogok belekezdtek éjszakai kórusukba, az asszony szólongatni kezdte a gyerekeit, és ők válaszoltak. A család összegyűlt az ütött-kopott étkezőasztal mellett, elmesélték a napjukat, és Jasmin horkantó nevetése hallatán Abel valamelyik teátrális viccén, figyelve, ahogy Jujube az övére annyira hasonlító rövid fürtjeit huzigálja, Cecily pár percre el tudta felejteni a szűkölködést, a háború borzalmait, életük sivárságát.

De aztán a tizenötödik születésnapján, február tizenötödikén Abel – akinek világosbarna haja volt, más, mint a testvéreié, Abel, aki állandóan éhes volt a szűkös fejadag miatt, Abel, aki az előző évben tizenöt centit nőtt, és most magasabb volt mindenkinél a családban – nem felelt a hívására, nem jött haza a boltból. És mire a viaszgyertya lassan leégett Abel száraz születésnapi tortáján, Cecily már tudta. Rossz dolgok rossz emberekkel történnek, és ő az: rossz ember.

Az igazság az, hogy az elmúlt néhány évben Cecily rájött, képtelen leplezni a létezését irányító félelmet, a tudatot, hogy mindaz, amit tett, végül utoléri, hogy a megtorlás mindig csupán karnyújtásnyira van tőle. Ez a félelem szorongó, ideges ujjaiban mutatkozott meg, a gyerekeire villanó tekintetében, az ismeretlennel szemben érzett bizalmatlanságában. Most, hogy a katasztrófa bekövetkezett, érezte, hogy testének minden feszült energiája egyszerűen elillan. Jujube később azt mesélte neki, hogy egyetlen hosszú, mély, szenvedő üvöltés szakadt ki belőle, aztán elnémult és leroskadt egy rattanszékre, az arca nyugodt, a teste mozdulatlan.

A család ott téblábolt körülötte. A férje, Gordon, fel-alá járkált, és teli tüdőből kiabált saját magának, vagy talán neki:

– Talán a boltban van; talán fennakadt egy rendőrségi ellenőrző ponton; talán, talán, talán, talán! – Jasmin a nővére hüvelykujját szorongatta, arca hétéves korához képest túlságosan is sztoikus. A mindig gyakorlatias Jujube közben akcióba lendült. Kiszabadította magát Jasmin szorításából, a ház mögé szaladt, és a kerítésen át szólongatta a szomszédokat: – Nem látták az öcsémet? Segítenének megkeresni az öcsémet? – De már érvényben volt az este nyolcórai kijárási tilalom, és egyik szomszéd sem mert válaszolni neki, hiába szakadt meg a szívük Jujube kiáltásai hallatán.

Cecily egy szót sem szólt. Néhány percig, még mielőtt úrrá lett rajta a bűntudat, megkönnyebbülés volt, hogy a rettegése valóra vált. Végül bekövetkezett, és erről csakis ő tehet.

Ő az oka ennek az egésznek.

tartalom

Kedves Olvasó!

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Köszönetnyilvánítás

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Abril Fatface – SIL Open Font License

Alegreya SC – SIL Open Font License

Alex Brush – SIL Open Font License

Caveat – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Kaushan Script – SIL Open Font License

Protest Revolution – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License