M. Kácsor Zoltán

AZ UTOLSÓ DZSINN 1.

Az ötezer éves átok

Szöveg © M. Kácsor Zoltán, 2025

Illusztráció és borító © Zatykó Bori, 2025

© Central Kiadói Csoport, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Ha kíváncsi vagy a szerző további könyveire,

vagy szeretnéd meghívni az iskoládba,

esetleg a könyvtáratokba egy rendhagyó irodalomórára,

akkor keresd bátran ezeken az oldalakon:

www.mkacsorzoltan.hu

www.facebook.com/mkacsor

ISBN 978-963-614-414-2 (papír)

ISBN 978-963-614-747-1 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2025-ben

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Gábor Lívia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

E-book: Scriptor Kft.

Ajánlom ezt a könyvet mindenkinek,

akinek még nem teljesült minden kívánsága

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

A Csodalámpás bolt

1.

A Napfény Lakópark a város egyik ősrégi külvárosában helyezkedett el. Divatos neve ellenére mégsem tartozott a modern lakónegyedek közé. Leharcolt játszóterei és ódivatú boltocskákkal tarkított, szűk utcái majdnem száz éve épültek. Az itt lakókon kívül nem sokan ismerték, azok pedig, akik mégis idetévedtek, tűnődve fürkészték a környéket.

– Ez a hely tisztára olyan, mintha átléptem volna egy időkapun – jegyezte meg egyszer egy kisfiú, aki túl sok tudományos-fantasztikus mesét nézett a tévében.

A lakópark szívét, a Mécses teret árkádos tömbházak vették körül, és vastag törzsű platánfák árnyékolták. A közepén játszótér állt, a házak aljában pedig egy apró könyvesbolt és egy kínai étterem hirdette a portékáit. De a kerület legrégebbi boltja is itt működött. Ajtaja fölött büszkén virított a felirat:

Habár a szöveg egyáltalán nem virított: ócska, fekete betűit mintha egy évszázada faragták volna ki, és amilyen ütött-kopott volt, épp annyira kevesen látogatták magát az üzletet. Ezért volt olyan meglepő, amikor a nyári szünet legelső napján, pontban reggel nyolc órakor megcsörrent a bolt antik ajtócsengettyűje.

Egy negyvenes éveiben járó, csinos kosztümbe öltözött anyuka lépett az üzletbe, maga előtt tolva kelletlenül lépdelő fiát.

– Nahát, micsoda pompás boltocska van itt a szomszédunkban, és mi még soha nem jöttünk be! Nem furcsa ez, Levi?

A kamasz fiú unottan nézett körül. Egy zsúfolt helyiségben álltak, ódivatú karosszékek, állólámpák és szekrények között. A pult mögött, a bejárattal szemközti polcokon szamovárok és mindenféle díszes dobozok porosodtak.

– Ne viccelj, anyu, az egész hely totál lepukkant – jelentette ki mutáló hangon. – Mit keresünk itt?

– Hát pont azért lepukkant, mert régiségkereskedés, érted! – felelte az asszony, majd a fiát és a kérdést is elegánsan kikerülve egy különösen feltűnő tárgyhoz sietett. – Ó, hiszen ez egy igazi szarkofág! Ugye milyen tüneményes? Ne mondd, hogy nem ér meg egy szelfit!

Akár megért egy szelfit, akár nem, Levinek nem volt ideje előhúzni az okostelefonját, mert ebben a pillanatban megszólalt mellettük egy állólámpa:

– Az kérem II. Paszebahaenniut koporsója – emelte fel a mutatóujját –, és jobban tenné, ha nem támaszkodna rá!

– Miért, megsérülhet? – kiáltott fel a nő ijedten, és akkorát ugrott, mintha kígyót látott volna.

– Nem, hanem mert műanyagból van.

Az asszony meglepetésében egy pillanatra még azt is elfelejtette, hogy az állólámpák nem tudnak beszélni. De szerencsére hamar helyreállt a világ rendje: abból a sarokból ugyanis, ahol az imént – meg mertek volna rá esküdni – még egy kötelességtudó lámpa álldogált, most egy apró termetű, kopott köpenyt viselő, kecskeszakállas öregúr mosolygott rájuk.

– De hiszen ez Ali bácsi! – csapta össze a kezét az asszony. – Jaj, ne haragudjon, egy pillanatra azt hittem, hogy maga egy bútor…

– Én? – nézett végig magán az öreg. – Bár végül is igaza van, elég régi bútordarab vagyok… De mondja csak, kedves Kata, mi járatban vannak ilyen korán errefelé?

Az anyuka megkönnyebbülten pislogott Ali bácsira, aztán a bejáratnál ácsorgó kamaszra mutatott.

– Ez itt az én kisfiam, Levi. Na, gyere már közelebb! Ő pedig itt Ali bácsi, akiről annyit meséltem. Tudod, ő az a nyugdíjas történelemtanár, akivel a piacon össze szoktam futni – magyarázta a fiúnak. – Egy tündéri macskája is van, itt szokta sétáltatni az utcában. Ne mondd, hogy még sosem láttad őket!

Miközben néhány tétova lépést tett feléjük, Levi jól átgondolta az anyja szavait.

– Macskát. Sétáltat. Értem… – ismételte lassan, tagolva.

Kata újra elmosolyodott.

– Na, ugye, hogy találkoztál már azzal a cicával és talán még Ali bácsival is! – nevetgélt a két mozdulatlan alak között. Majd mély levegőt vett, és egy szuszra elhadarta: – Arra gondoltam, kedves Ali bácsi, hogy a mai napra itt hagynám magánál Levit.

2.

Kata csinos arcú nő volt, és nagyon kedvesen tudott mosolyogni. Most is tündérien pislogott Ali bácsira, Ali bácsi azonban egyáltalán nem mosolygott vissza rá. De nem csak a régiségkereskedőt érte hidegzuhanyként a bejelentés.

– Hogy mi a frászkarika van? – tört ki Leviből. – Most ugye viccelsz?!

– Nem viccelek, kisfiam. Már mondtam tegnap este, hogy felhívott a főnököm, és hiába vagyok szabadságon, ma pár órára be kell szaladnom a munkahelyemre.

– De arról nem volt szó, hogy nekem addig egy kriptában kell rostokolnom!

– Dehogy kriptában! – sietett a válasszal Kata. – Igaz, hogy ez itt Tutanhamon sírja, de…

– II. Paszebahaenniut – szólt közbe a régiségboltos.

– Igen, II. Passziánsz, akarom mondani Passzent, vagyis… Hát, ezt a szót most inkább passzolnám – nevetgélt Kata. – Szóval igaz, hogy a fáraó sírja, de…

– Koporsója.

– Koporsója, hát persze hogy az – hadarta a nő –, de nem akármilyen, hanem egy ókori egyiptomi darab!

Ám Katának minden igyekezete ellenére sem sikerült vonzóbbá tennie a félhomályos boltocskát.

– Ne törd magad, anyu, Ali bá az előbb már mondta, hogy műanyagból van – jelentette ki a fia.

„Ali bá” most először pillantott Levire, és ha már ránézett, tetőtől talpig végigmérte a lezser térdnadrágot és minecraftos pólót viselő fiút. Ám hiába volt olyan szuggesztív a tekintete, akár egy kígyóbűvölőé, Levi szemmel láthatóan egy cseppet sem jött zavarba. Hetykén állta az átható pillantást, sőt, mintha még egy halvány mosoly is bujkált volna a szája szegletében. Úgy tűnt, Kata ebből az apró közjátékból nem vett észre semmit.

– Ööö, igen, ez a koporsó talán műanyagból van, de… – habozott, majd Ali bácsihoz fordult. – Tényleg, miért is van műanyagból? Egy régiségkereskedésben nem eredeti tárgyaknak kellene lenniük?

– Azért van műanyagból a koporsó – válaszolt lassan a régiségkereskedő, továbbra is Levire szegezve tekintetét –, mert II. Paszebahaenniut eredeti szarkofágja ennél a doboznál egy méter huszonkét centiméterrel szélesebb volt, következésképpen nem fért volna be az ajtón.

– Ez az! – csapta össze a kezét diadalmasan Kata. – Pontosan ez kell nekünk!

A csattanás olyan hatást keltett, mint egy kisebb földrengés. Az erejétől persze nem remegtek meg a Napfény Lakópark háztömbjei, ahhoz azonban tökéletesen elég volt, hogy az egymást fürkésző, az egyik oldalról gunyoros, a másikról bosszús pillantásokat megzavarja. Levi és Ali bácsi végre elengedték a másik tekintetét, és most mindketten a csillogó szemű asszonyra bámultak.

– Micsoda történelemismeret! Tudtam én, hogy önre van szükségünk, kedves Ali bácsi! Levi ugyanis történelemből… hát, hogy is fogalmazzam meg ezt szépen… szóval, megbukott.

– Anya!

– Most mit anyázol itt nekem, igenis megbuktál, vagy nem?! – ripakodott a fiára az asszony. – És miért? Mert folyton azokat a hülye kütyüket nyomkodod! Fogadjunk, most is azért van a zsebedben a kezed, hogy bármikor elővehesd a telefonodat!

– Kütyük? – vonta fel a szemöldökét a régiségboltos.

– Igen, tudja okostelefon, okosóra, okoslaptop…

– Anya, a laptop nem is okos.

– Az lehet, fiam, de te…! Szóval téged meghülyítenek.

Kata már épp nagy levegőt vett, hogy egy szuszra elhadarja az okosgépek összes káros hatását, ám a kiselőadás ezúttal elmaradt.

– Á, ilyen kütyüm nekem is van! – derült fel Ali bácsi képe, és máris felhúzta az ingujját. A csuklójára csatolva egy mutatós okosóra bukkant elő. – Nemrégiben vettem. Csak azt nem tudom, hogyan kellene rajta beállítani a vérnyomásmérőt. Mondja, kedves Kata, nem tudna segíteni?

3.

Ali bácsit mindenki rendkívül szelíd és barátságos embernek ismerte a környéken. Most is kedvesen mosolygott Katára, az asszony azonban ahelyett, hogy viszonozta volna, hevesen felkiáltott:

– Okosóra egy régiségkereskedésben?!

Teljesen világos volt, hogy nem ő fogja a szerkezeten a megfelelő beállításokat elvégezni. De hirtelen Levinek is megváltozott a viselkedése.

– Adja csak ide azt az órát, Ali bá! – rikkantotta, Kata pedig ezen a reggelen immár másodszor lehetett egy igazi varázslat szemtanúja. Mert először ott volt az az állólámpa, ami váratlanul régiségkereskedővé változott; most pedig a fiáról derült ki, hogy teleportálni vagy legalábbis repülni tud. Más magyarázat ugyanis nem látszott arra, hogyan teremhetett egy pillanat alatt Ali bácsi mellett.

– Váó, mekkora képernyő! – ujjongott. – Na, megmutatom, hogy ez a gomb itt mit csinál…

– Mi az, hogy mit csinál? – horkant fel Ali bácsi. – Te csak ne nyúlka-piszkálj, kisfiam! Különben is, az az oppiton.

– Mi az, hogy oppiton? – nyerített fel Levi. – Ez nem kígyó, Ali bá, hanem óra! Opsönsz, így kell kiejteni. És ne hívjon kisfiamnak, ha kérhetem!

– Kérlek! – húzta fel az orrát az öreg. – Te meg ne hívj bának, ha én is kérhetem! Különben a hoppsönszt már próbáltam, és egyáltalán nem a vérnyomásmérés beállítására való.

– De csak mert maga egyáltalán nem ért hozzá…

– Mi a jóságos isten folyik itt? – szakította félbe hirtelen a lelkes eszmecserét egy éles, női hang, amire úgy megfagyott a levegő körülöttük, mintha nem is egy régiségkereskedésben, hanem egy hűtőházban beszélgetnének.

Kata kissé zihálva, döbbenettől tágra nyílt szemmel meredt a vitatkozókra.

– Már bocsánat, de én nem azért hoztam a gyermekemet egy régiségkereskedésbe, hogy itt is kütyüket nyomkodjon, hanem hogy… – dadogta, ám hirtelen elakadt. Egy másodpercre behunyta a szemét, majd esdeklőn pillantott az öregúrra. – Jaj, ne haragudjon, kedves Ali bácsi, hogy felemeltem a hangom! Sajnálom, de ez az okosóraügy olyan váratlanul ért.

– Nem tesz semmit, nyugodjon meg, kedvesem – mosolyodott el az öreg, aztán hirtelen ötlettől vezérelve rámutatott a szerkentyűjére. – Akarja esetleg, hogy megmérjük a vérnyomását?

– Nem! Illetve köszönöm, kedves Ali bácsi, inkább nem. Én azt szeretném, hogy a fiam tanuljon öntől.

Ali bácsi és Levi meghökkenve pislogtak az asszonyra.

– Tanuljooon? – nyújtotta meg a szót a régiségboltos. – Azt hittem, hogy váratlanul be kell mennie a munkahelyére, és azért hozta ide a fiút.

Kata nagyot sóhajtott, és lehajtotta a fejét. Most egészen úgy festett, mint egy diáklány, akit a tanár csaláson ért.

– Tényleg be kell ugranom a munkahelyemre, de nem ezért hoztam ide Levit… Hiszen maga is látja – mutatott a fiára –, tizenhárom évesen elég nagy már ahhoz, hogy egyedül otthon maradjon. Csak hát mindig egyedül van, és ilyenkor kizárólag kütyüzik. Mert tudja, kedves Ali bácsi, mi csak ketten élünk Levivel, mióta a férjemmel elváltunk, és hát már a tavalyi nyári szünet alatt is csak ezek a játékok érdekelték. Attól tartok, hogy az idei nyarat is ezekkel fogja tölteni, ahelyett, hogy a történelmet tanulná. És igaz, hogy a pótvizsga még messze van, de én annyira aggódom! Úgy terveztem, hogy máris előszedetem vele a tankönyveit, de tegnap jött a főnökömtől az a telefonhívás. És akkor eszembe jutott az a kellemes beszélgetés, amit egyik nap önnel folytattunk itt a ház előtt. Tudja, amikor én megkérdeztem, hogy mégis miket árul itt, maga pedig olyan izgalmasakat mesélt a kínai lámpákról…

– Egyiptomiakról.

– Hogy mondja?

– Egyiptomi lámpákról.

– Hát akkor azokról.

– De, anya, nekem nem kell töritanár! – szólt közbe Levi, de Kata máris leintette.

– Ne szólj bele, kisfiam, tudod is te, mi kell neked! – Majd ismét a régiségkereskedőhöz fordult. – Szóval így jutott eszembe, kedves Ali bácsi, hogy egy próbanapra itt hagynám magánál Levit, persze csak ha nem gond. Segíthetne a tárgyak cipelésében, vagy tudom is én. És maga közben mesélhetne neki a történelemről, hátha megkedvelné, és ki tudja, talán még tanulna is belőle. Persze tudom, hogy ez hatalmas kérés, és hát most már látom, hogy egy kicsit nevetséges is – sóhajtott kimerülten Kata. – Teljesen megértem, ha nem akarja…

– De akarom.

– Hogyan? – tátotta el a száját Levi.

– Hogyan? – kerekedtek el Kata szemei is. – Tehát megengedi, hogy Levi itt maradjon?

– Így van – mosolygott a régiségkereskedő.

– De hiszen – ragyogott fel Kata képe – ez fantasztikus! – Egy pillanatra eszébe jutott, hogy megkérdezze, miért, de túl kockázatosnak gondolta, ezért inkább így folytatta: – De kérem, ne higgye ám, hogy ingyen szeretném a tanórákat!

Ali bácsi azonban a magasba emelte a kezét.

– Ugyan, kedves asszonyom, erre semmi szükség! Maga csak menjen szépen, hogy el ne késsen a munkából, Levit pedig nyugodtan bízza rám!

– Micsoda meglepetés! – pihegett hálásan Kata. – Hát akkor… akkor én megyek is. Viselkedj jól, kisfiam, rendben? És ha bármi van, tudod, ott a telefonod, csak hívj fel! – ölelte meg a fiút az asszony.

– Tudom – sóhajtotta Levi.

A kamasz fiú, becsületére legyen mondva, igazán hősiesen viselte a helyzetet. Még integetett is az édesanyjának, ám amint az ajtó becsukódott, rögvest újra a régiségkereskedőre meredt.

– Most mondja meg, mire volt ez jó?

– Hogy érted, kisfiam? – értetlenkedett Ali bácsi. – Az anyukád csak jót akar neked.

– Az anyámat nem kell bemutatni – legyintett a fiú. – Ezt a mait eltúlozta, de jó fej is tud lenni. Magát viszont egyáltalán nem értem, Ali bá.

– Engem?

– Igen, magát. Tök egyértelmű, hogy csak a terhére leszek itt. Minek egyezett bele, hogy maradjak?

– Vagy úgy! Ó, nagyon egyszerű – mosolyodott el a régiségkereskedő, majd ismét felhajtotta az ingujját. – Mit is mondtál, hogy működik ez az opszörny izé?

Második fejezet

Az eltűnt Csillag tér

1.

Levi fejcsóválva méregette Ali bácsit, aki legalább olyan váratlanul és valószínűtlenül csöppent az életébe ezen a meleg, júniusi reggelen, mintha a Mikulással találkozott volna.

– Nem mondták még magának, Ali bá, hogy nagyon furcsa?

– Nekem, kisfiam? – nevetgélt zavartan az öreg. – Viccelsz velem? Régiségkereskedő vagyok egy isten háta mögötti lakótelepen, hát persze hogy mindenki furcsának tart! Na de ne fecséreljük ilyen felesleges kérdésekre a drága időt, inkább állítsuk be az órámat.

Levi egy ideig még bámulta az öreget, de aztán csak elmosolyodott.

– Oké, de ígérjen meg valamit! Nem fog nekem itt történelemórát tartani a nyári szünet első napján, rendben?

– Hát, csak egy gond van ezzel… – simogatta meg a szakállát Ali bácsi. – Megígértem az anyukádnak, hogy végigvezetlek a bolton, és közben mesélek is egy kicsit…

Levi azonban rögtön leintette.

– Ugyan már, semmi ilyenről nem volt szó! Anyának ez a mániája, maga viszont csak annyit ígért neki, hogy itt maradhatok.

– Tényleg? – tűnődött a kereskedő.

– Tényleg. Figyeltem a beszélgetést! Az ilyen ki nem mondott kívánságokat pedig nem muszáj teljesíteni.

A lehetetlenül ódivatú köpenyt viselő, olykor a gondolataiba merülő, máskor kamaszosan vigyorgó öreg ezekben a percekben tűnt a legfurcsábbnak.

– Lehet, hogy a fiúnak igaza van? – motyogott magában, továbbra is a kecskeszakállát simogatva. – Ha így fogom fel, akkor nem is kellett volna végigcsinálnom azt a dolgot kilencszázhatvannyolcban. Meg ott volt az a másik eset is nyolcvankettőben. Nem is beszélve az eredendő bűnről…

– Az eredendő bűnről? – hökkent meg Levi. – Csak nem Ádámra és Évára gondol?

– Ádámra és Évára? – A régiségboltos mintha álomból ébredt volna fel. – Hát azok meg kicsodák?

– Tudja, a Bibliából. Na, ne teszteljen itt engem, igaz, hogy megbuktam töriből, de ennyit azért még én is tudok!

– Á, igen, az a bizonyos párocska, hogyne, hogyne… – bólogatott Ali bácsi. Végre visszatért a szeme csillogása. – Nagyon helyes, hogy ismered, igen tanulságos kis történet azzal a macskával, nem igaz?

– Kígyóval, Ali bá – bámult Levi összeszűkült szemmel az öregre. – Jézusom, miféle tanár maga, hogy még ezt a sztorit sem ismeri?

– Ó, ne aggódj, ismerem én, kisfiam – legyintett a régiségboltos. – Nagyon is jól ismerem azt a sztorit, ahogy te mondod. De majd egyszer megtanulod, hogy a történetekben nem a szereplők kinézete a fontos, hanem az, amit tesznek.

– És ez mit jelent, Ali bá?

– Hát csak annyit, hogy néha egy macska is lehet kígyó, kisfiam. És mivel én nem szeretnék az anyukád szemében kígyó lenni, most először is szépen körbevezetlek a boltomban.

2.

Levi ismét csak a fejét csóválta. Sehogy sem tudta helyre tenni magában Ali bácsinak azt a talányos kijelentését, hogy egy macska is lehet kígyó. Vagy nem is talányos, hanem egyenesen zavaros gondolat lett volna? Akárhogy is, a fiú végül úgy döntött, túllép a dolgon, és inkább jót derül a régiségkereskedő utolsó szavain, miszerint körbe akarja vezetni a boltban. Mert igaz, hogy a boltocska közepén egy műanyag szarkofág terpeszkedett, Ali bácsinak pedig a különböző bútorokkal, lámpákkal, polcokon sorakozó ládikákkal és miniatűr szobrokkal tekintélyes mennyiségű kacatot sikerült a helyiségbe zsúfolnia, az üzlet mégis olyan aprónak tűnt, hogy körbevezetés helyett bőven elég volt körbenézni. Egyébként a bejáraton és a pult mögötti ajtón kívül semmilyen más kivezető út nem kínálkozott.

Ezért is volt olyan meglepő, amikor Ali bácsi a bolt egyik sarkában terpeszkedő, böhöm nagy kétajtós szekrényhez sietett, kitárta, és nemes egyszerűséggel belelépett. Jó néhány másodperc telt el, mire előkandikált.

– Na, mire vársz, nem jössz?

– Mármint oda be, a szekrénybe?

– Ja, igen, mindig elfelejtem, hogy ez egy szekrény! – pillantott fel Ali bácsi a bútor keretére. – Tudod, valaha azt hittem, jó pénzt kereshetek vele, de kiderült, hogy az emberek manapság már nem igazán szeretnek Napóleon-korabeli monstrumokat tartani a nappalijukban. Így hát ajtót csináltam belőle.

– Ajtót? Na de, Ali bá! – morogta Levi. – A szekrény az szekrény, nem lehet belőle ajtót csinálni. Kutyából nem lesz hot dog, tudja?

A kíváncsiság azonban nagy úr, Levi pedig akarva-akaratlanul egyre közelebb araszolt, mígnem egészen a szekrény elé ért. Majdnem elállt a lélegzete, amikor belepillantott! Azt sejtette, hogy nem egy sor felakasztott ruhát lát majd odabent, arra azonban igazán nem számított, hogy a szekrényajtó egy másik helyiségbe vezet. És nem is akármilyenbe, hanem egy óriási raktárba, melyben limlomok milliói, szedett-vedett bútorok és egyéb ódivatú kacatok sorakoznak, ameddig csak a szem ellát.

– De hiszen ez… – hebegte elcsukló hangon a fiú.

– Ez az én raktárhelyiségem, igen – mosolygott rá a régiségboltos. – Fantasztikus, nem igaz?

Ám rögtön az arcára fagyott a mosoly, amikor Levi végre megtalálta a hangját.

– Ahogy mondja, Ali bá, fantasztikus. Bár én inkább a lehetetlen jelzőt használnám, ugyanis e mögött a fal mögött a Csillag térnek kellene lennie.

3.

Ali bácsi olyan mozdulatlanul állt a Napóleon korabeli szekrényben, akár a nagy vezér lovasszobra, csak természetesen ló nélkül. Alakja félhomályba burkolózott, így Levi nem láthatta az arckifejezését. Valami mégis azt súgta, hogy az öreg ebben a pillanatban olyan képet vághat, mint egy tetten ért gyerek. De mégis miféle tetten? Mit követhetett el Ali bácsi, a környék mindenki által hőn szeretett régiségkereskedője? Tényleg kifordította a négy sarkából a Napfény Lakópark kellős közepén található teret? Mert hát a fal mögött, ahol normális körülmények között az utcának kellett volna lennie, kétségbevonhatatlanul egy csarnok nagyságú terem tárult eléjük! És ha ez igaz, már nem is az a kérdés, hogy mit tett Ali bácsi, hanem az, hogy hogyan tette.

– Ali bá! – szólalt meg ismét Levi, miközben óhatatlanul a szekrénybe, jobban mondva ennek a hihetetlen raktárszobának a küszöbére lépett.

Ali bácsi ekkor már a csarnok belsejében állt.

– Igen, kisfiam?

– Mi történt a Csillag térrel?

– A Csillag térrel? – vakargatta Ali bácsi zavartan nevetgélve a fejét. – Hát, ha nincs a helyén, nyilván a csillagok közé költözött… – Aztán egyszer csak kijelentette: – Vagy pontosan ott van, ahol mindig is volt.

– De hát hogy volna ott, amikor egy benga nagy repülőgéphangár áll a helyén?

– Biztos vagy benne? – hunyorgott ravaszul a régiségkereskedő.

– Hát persze, arra van a sulim! – bökött a fiú a helyiség távoli fala felé. – Úgy ismerem a környéket, mint a tenyeremet, már tizenhárom éve itt élek.

– Ó, az is valami? – legyintett az öreg. – Tizenhárom év, micsoda teljesítmény! Hát tudd meg, kisfiam, hogy én meg öte… öhhömm! Szóval hetvenegy éves vagyok, és én is jó régóta élek ám itt! – Ali bácsi komótosan a fiú mellé lépett, és a vállára tette a kezét. – Nézd csak meg jobban azt a falat, kisfiam! Nem lehet, hogy összekeverted az égtájakat?

– Ugyan már! – fejtette le a fiú a válláról az öreg kezét. – Annak a térnek a raktár helyén kellene lennie!

– Annak ugyan nem! Nem nézel te kissé túl sok tévét? – viccelődött a régiségboltos, aztán a fiú szemébe nézett. – És ne hívjál bának! Mit gondolsz, mi vagyok én, valami edző vagy nyugdíjas tornatanár?

– Hát töritanár biztos nem… – motyogott az orra alatt Levi, de nem tudta befejezni a mondatot, mert ekkor hangos puffanást hallottak a boltból.

Aztán egy olyasfajta idegborzoló hang hallatszott, mintha valaki a földön is végighúzott volna valamit. A fiú és a régiségkereskedő döbbenten bámultak egymásra. Időbe telt, mire összekapták magukat, és visszasiettek az üzletbe.

– Mi a pokol volt ez? – fonta karba Levi a kezét.

– Na látod, kisfiam, most a fején találtad a szöget – dünnyögte Ali bácsi. – Bizony az volt, a Pokol…

Ám Levi hiába is várta, az öreg nem fűzött hozzá több magyarázatot. Nem is kellett, anélkül is látszott, mennyire komolyan gondolja a dolgot. A többnyire derűs Ali bácsi most sűrűn pislogott a fiúra, miközben olyan képet vágott, mint egy ijedt óvodás.

Harmadik fejezet

A nem vásárló törzsvásárló

1.

Levi feszülten fürkészte a boltot, miközben Ali bácsi kapkodva bezárta a szekrény ajtaját. Látszólag minden a helyén volt: az állólámpák nem sétáltak odébb; a szarkofágból sem bújt elő egy igazi múmia (sőt műanyag múmia sem); és a polcokon pihenő kis szobrocskák, dobozok és egyéb csecsebecsék is teljesen hétköznapi módon viselkedtek. A porréteg is ugyanolyan vastagon állt rajtuk, mint néhány perccel ezelőtt.

– Mi az ördög történik itt, Ali bá? – tette fel a kérdést Levi, amikor a régiségkereskedő ismét melléje lépett. – Mitől parázott be annyira? De ne akarja nekem beadni, hogy valami pokoli teremtmény bujkál ezek közt a kacatok közt, jó? Úgysem hiszem el!

– Jól van, jól van – nyugtatta csendesen az öreg. – Na de akkor mégis mi az, amit elhinnél?

– Hát akármit, ami értelmes magyarázatot ad erre a fura hangra. Valamit levert a huzat a polcról, vagy egy kismacska lógott be a boltba…

– Neked ördögöd van! – ragyogott fel Ali bácsi képe. – Mit nem adtak volna annak idején a delphoi jósdában egy ilyen tehetségért, amilyen te vagy! Képzeld, pontosan ez történt!

– Micsoda? Tényleg egy kismacska van itt?

– Hát kicsinek éppen nem kicsi… – simogatta a szakállát az öreg. – De macska. Na, most mit bámulsz így? Egy macska van a boltban, és kész!

– Tényleg van egy macskája? – méregette a régiségkereskedőt a fiú.

– Tényleg van, anyukádtól is hallhattad.

– Itt a boltban?

– Nem, a csillagok közt, kisfiam. Hát persze hogy a boltban! Habár az igaz, hogy egyáltalán nem itt kellene lennie…

– Hanem hol? – szegezte az öregnek a kérdést a fiú. – És milyen fajta macska ez, ha nem kicsi?

– Nagy.

– Nagymacska? – fürkészte aggodalmasan a boltot Levi. – Leopárd vagy jaguár? Maga most ugye megint hülyéskedik?

– Nem leopárd, rendben? Egy sima dé… ööö, dédelgetett házi macska, csak egy kicsit nagyobbacska. Nem kell úgy megijedni, hallgatni szokott rám.

– A kutyák szoktak az emberre hallgatni, Ali bá, a macskák meg egyáltalán nem.

– De ez hallgat – emelte fel a mutatóujját az öreg, ám ezután mégis ő volt az, aki hosszú másodpercekig hallgatott. – Na, cserkésszük be hamar, aztán visszaviszem a… khm… kis kuckójába. Te kerülj arról – mutatott a szarkofág egyik oldalára –, én meg majd emerről, középen pedig satuba fogjuk!

Ali bácsi olyan hevesen gesztikulált, mint egy hadvezér, aki éppen élete nagy csatájának hadmozdulatait tervezi.

– Jól van, de azért ne vigye túlzásba! Mégiscsak egy macskáról van szó, nem pedig egy alienről – emlékeztette Levi.

Ám akár tudta Ali bácsi, kik azok az alienek, akár nem, mintha meg sem hallotta volna a megjegyzést. Elszánt képpel indult el a szarkofág egyik oldalán.

– Na, majd adok én neked! Hát mit képzelsz, hogy kiszöksz, mi, ráadásul a munkaidő kellős közepén? Hopplá! – pislogott csodálkozva az előtte felbukkanó Levire. – Te meg mit keresel itt?

– Körbeértem – felelte a fiú.

– Ilyen gyorsan?

– Hát lehet, hogy körrekordot döntöttem, de azért ez nem a Hungaroring – körözött az ujjával Levi.

A régiségboltos néhány másodpercig bambán bámult, majd nagyot sóhajtott.

– Na, jól van, akkor már biztos, hogy a pult mögött lapul, vagy a polcokon bujkál. Sőt, nézzük meg az egyiptomi macskaszobrok között is, mert néha be szokott állni közéjük. Elég találékony tud lenni ez az átokfajzat…

Ám hiába néztek szét az egyiptomi macskaszobrok polcán, és kukkantottak be a pult mögé, élő macskának nyomát sem találták az üzletben.

– Úgy látszik, mégiscsak vaklárma volt – lélegzett fel Ali bácsi, majd fejével a pult mögötti kis ajtó felé intett. – Hogy is gondolhattam, hogy kiszökött, mikor ma reggel az irodában hagytam, ráadásul kétszer is ellenőriztem a lakatot a ketrecén…

Cseppet sem lett volna meglepő, ha erre Levi ismét felkapja a fejét. Mégis miféle macskát kell ketrecben tartani, szegezhette volna Ali bácsinak a kérdést, ám helyette váratlanul szélsebesen a pult mögé ugrott, és lehúzta a fejét.

– Ó, anyám, itt van!

– Hol? – perdült meg Ali bácsi.

– A kirakat előtt. Be ne engedje, Ali bá!

A régiségkereskedő a kirakatra bámult, ahol a bolt jó öreg cégére díszelgett: egy hatalmas csodalámpás, körülötte megannyi csillogó-villogó dobozzal, szobrocskával és más csecsebecsével. Persze innen bentről az egészet hátulról lehetett látni, ám ez most lényegtelen volt: még a vak is láthatta, hogy egy szem macska sem tartózkodik ott. Helyette egy mosolygós fiatal lány álldogált az üzlet előtt, könnyű nyári ruhában, és a kiállított portékát bámulta. Nem tudni, Levi miért ijedt meg tőle annyira, de ezzel nem volt egyedül.

– Jaj, ne, ez Luca! – kiáltott fel Ali bácsi, és egy pillanattal később már ő is Levi mellett guggolt. – Mindennap valami újabb őrültséggel nyaggat, de hátha isteni szerencsém lesz, és most az egyszer nem nyit be…

Az öreg régiségkereskedő és a nyegle kamasz csodálkozva bámult egymásra a pult háta mögött.

2.

Egy ideig zavartan lapítottak, míg végül a fiú törte meg a csendet:

– Ali bá is ismeri Lucát?

– Már hogy a csodába ne ismerném? – kukkantott ki óvatosan az öreg, de egyből vissza is húzta a fejét. – Az ördögbe is, még mindig ott áll!

– Helyes – szólt Levi. – Addig jó, amíg ott áll, és nem itt.

– Miért félsz tőle ennyire? – tette fel a kérdést Ali bácsi, ám a fiú azonnal visszapasszolta a labdát.

– Na, várjunk csak, én kérdeztem előbb, szóval először maga feleljen! Honnan ismeri Lucát?

– Onnan, hogy majdnem mindennap idejár – dörmögte a bajsza alatt az öreg. – Azt hittem, ha kitör a nyári szünet, végre elmegy nyaralni, de úgy látszik, ennek a lánynak semmi sem szent. Mielőtt belépne, mindig ott bámészkodik, pedig már vagy ezerszer végignézte az egész kirakatot.

– És miért baj, hogy idejár? Hiszen magának vevők kellenek, nem?

– Ó, dehogyisnem, csakis azok kellenek, a vevők – dünnyögte olyan képpel a régiségboltos, mintha citromba harapott volna. – Csakhogy ez a kis boszorkány nem vásárol ám!

– Hanem mit csinál?

– Olyan kérdésekkel traktál, amiktől a hajam is az égnek áll.

Levi a boltos ritkás, ősz hajára pillantott, és majdnem kitört belőle a nevetés, de szerencsére sikerült visszafognia magát. Helyette inkább tovább faggatózott:

– Például?

– Hát például legutóbb azzal jött, hogy tudok-e neki tárgyakat szerezni a Titanicról.

– És tud?

Ali bácsi üveges szemmel a fiúra bámult.

– Minek nézel te engem, mélytengeri búvárnak? – Ezzel akár le is zárhatta volna a témát, mégis tovább morgolódott. – Ugyanezt mondtam Lucának is, de úgy nézett rám, mint egy bűnözőre, pedig csak nem vagyok hajlandó a mélybe merülni, hogy múlt század eleji teáscsészéket zsákmányoljak. Hát manapság már ez is vétek? De megmondom neki legközelebb kerek perec, hogy túl öreg vagyok én már ehhez!

Ali bácsi egészen kipirult a felháborodástól. Most, hogy Levi oldalról zavartalanul megfigyelhette, feltűnt neki a régiségboltos tűzben izzó szeme és határozott arcéle.

– Túl öreg? – pislogott hitetlenkedve a fiú. – Úgy mondja ezt, Ali bá, mintha fiatalon maga lett volna Indiana Jones.

– Alienek, Hungaroring, most meg ez az Indiana izé – morogta Ali bácsi. – Fogalmam sincs, miket hablatyolsz itt össze!

Levi mosolyogva ingatta a fejét.

– Nekem meg arról nincs fogalmam, hogy maga hol él, Ali bá, mert hogy nem ebben a világban, az holtbiztos. Pedig Indiana Jones még a maga szakmájában is dolgozott! Ő egy rakás király mozifilm főszereplője! Persze a legtöbb mai gyerek már nem ismeri, de nekem a faterom sok régi filmet mutat, amikor nála vagyok. Indiana Jones egy régész, aki saját maga szerzi meg a régi kincseket, miközben mindenféle veszélybe keveredik, és gonosz kincsvadászokkal meg nácikkal harcol.

– Ó, a szerencsétlen… – suttogta Ali bácsi.

– Nekem a filmek nagyon tetszenek, de azért szerintem is elég lúzer meló – bólogatott Levi, és maga is meglepődött, hogy ő és az öreg boltos végre valamiben egyetértenek. – Sokkal kisebb erőfeszítéssel sokkal nagyobbakat lehet szakítani. És képzelje, Luca ezt a palit akarja utánozni! Egyszer azt mondta, hogyha felnő, ő lesz Indiana Jones, csak nőben. Valószínűleg ezért jár Ali bá kereskedésébe. Teljesen buggyant…

Levi most óvatosan kilesett a pult mögül. Mire visszahúzta a fejét, Ali bácsinak megváltozott az arckifejezése.

– Milyen sokat tudsz te erről a lányról… – fürkészte huncut mosollyal a fiút. – Tetszik neked, ugye?

Levi köpni-nyelni nem tudott meglepetésében.

– Ugyan már, Ali bá! – tört ki belőle végül. – Azért tudok róla ennyit, mert az osztálytársam, sőt mellettem ül, és be nem áll a szája. Folyton dumál, és a történelemről hadovál, alig tudok miatta figyelni!

– Á, értem már! – simogatta a szakállát az öreg. – Azért buktál meg, mert Luca melletted ül, te meg őrá figyelsz a tanár helyett. Most meg itt bujkálsz a pult mögött, mert félsz tőle. Ne aggódj, fiacskám, elárulok neked egy titkot: mindenki fél attól, akibe szerelmes.

– De hát én egyáltalán nem vagyok szerelmes! – Levi pulykavörös lett a méregtől, és hirtelen felpattant. – Ki fél itt?

Ám aztán már nyikkanni sem volt ideje, mert megcsörrent a boltajtó fölötti csengettyű. Luca az üzletbe lépett, Levi pedig egy pillanat múlva ismét Ali bácsi mellett kuporgott.

3.

– Jó napot kívánok! – csendült fel Luca magabiztos hangja.

A harsány köszönés betöltötte a kicsiny boltot, válasz azonban nem érkezett. A pult mögött lapító két alak tisztán hallotta, ahogy a lány egészen közel sétál, és megáll. Egy rövid csend következett, amit a rejtőzködők talán még a szarkofágnál hallott fura hangnál is fenyegetőbbnek éreztek.

– Jó napot, Ali bácsi! Én vagyok az, Luca! – csendült fel újra a lány hangja.

Levi és Ali bácsi most már valósággal visszafojtották a lélegzetüket. A két sunyító alak közül Levi bírta kevésbé jól a gyűrődést.

– Magát szólítják, nem hallja? – tátogta szinte hangtalanul, és úgy oldalba taszította az öreget, hogy az mindjárt levert a polcról egy bronzedényt, ami hangos robajjal ért földet.

Szegény Ali bácsi, aki addig a fejét a tenyerébe támasztva, szemét behunyva valószínűleg azért imádkozott, hogy láthatatlanná váljon, azonnal lelepleződött.

– Ööö, igen, hát persze… Hát persze hogy engem szólítanak – krákogta, míg kelletlenül felegyenesedett, és a pultra támaszkodott. – Ki mást szólítanának, ugyebár, mint Alit. Alit a… ööö… régiségboltost. És Ali már pattan is! Itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok! Miben segíthetek, kedves Luca?

Ali bácsi jól ismerte már a szőke copfos, kék szemű lányt, aki ilyenkor általában elmosolyodott, nagy levegőt vett, és percekig sorolta a különösebbnél különösebb kívánságait. Ám Luca ezúttal összeráncolt homlokkal, gyanakodva mustrálta az öreget.

– Mit csinált a pult alatt, ha szabad kérdeznem? Csak nem előlem bujkált?

– Hogy bujkálni, én? – nevetgélt az öreg. – Miért tennék ilyet?

– Én is ezt kérdezem, hogy miért tette? Kétszer is köszöntem, de maga nem felelt, pedig ezek szerint végig a pult alatt volt. És amikor végre előbújt, mintha azt mondta volna, hogy magát szólítják – gondolkodott el Luca. – Magában beszélt?

– Magamban.

– De mintha más lett volna a hangja. Azt ne mondja, hogy maga hasbeszélő!

Valaki a pult alatt enyhén Ali bácsi combjába bokszolt, amire az öreg felszisszent.

– Hogy én hasbeszélő? Nem, kislányom, nem…

– De igen! – hallatszott egy gyenge, suttogó hang a pult mögül, amire Lucának elkerekedtek a szemei.

Ali bácsi azonban rá sem hederített.

– Habár igaz, hogy tudok hasbeszélni – folytatta zavartan –, még az anyai nagyapám tanított meg rá Egyiptomban. De most nem ezt csináltam, hanem képzeld, a segédemmel diskuráltam!

– A segédjével…? – hüledezett Luca. – Ali bácsinak van segédje?

Az öreg mosolyogva bólintott, mire újabb erőteljes ütést kapott a combjára.

– Aú! Khm-khm! – köhécselt. – Szóval a segédemmel beszélgettem, akit be kell tanítanom a munkára, mert tudod, eléggé ügyefogyott szegény. Bemutassam neked? Hát persze hogy bemutatom! – A régiségkereskedő hirtelen a pult alá nyúlt, és a kócos hajánál fogva felhúzott onnan egy ismerős alakot. – Na, álljál csak fel szépen, Levi, és köszönj az osztálytársadnak!

Negyedik fejezet

A pult alatti portéka

1.

Levi szeretett volna ellenállni a hívásnak, de ugyan ki lenne képes erre, ha a hajánál fogva cibálják?

– Aú, hagyjon már, Ali bá, különben megmondom a muternak! – dörzsölgette az üstökét.

Bosszúsan pillantott az öregre, miközben Luca meg őrá bámult meredten.

– Levi! – kiáltott fel a lány. – Most ez komoly? Tényleg te vagy Ali bácsi segédje?

Levi simított még néhányat a haján, leporolta a pólóját (habár egyáltalán nem volt koszos), és kelletlenül a lány felé fordult.

– Képzeld, én. Miben segíthetek?

– Segíteniiii? – vihogott Luca. – Hát persze, hehe! Volna itt egypár kérés, hihi!

Becsületére legyen mondva, Luca nagyon küzdött a nevetés ellen: kezét a szájára szorította, és sűrűn pislogott, de végül ez is kevésnek bizonyult. Kacagása úgy betöltötte a kicsiny régiségüzletet, hogy még a kirakat előtt álldogálók is hallhatták volna, már ha álldogált volna ott bárki is.

Levi és Ali bácsi keserűen pillantottak egymásra. „Ez a maga hibája, Ali bá!” lehetett leolvasni a fiú arcáról, amire az öreg tekintete így felelt: „Nagy tévedés, kisfiam! Ezt bizony te főzted, egyed csak meg, jó étvágyat hozzá!”

– Szóval te akarsz nekem régiségeket eladni? – szegezte Luca végül a fiúnak a kérdést, miután lecsillapodott. – Na, ne viccelődjünk! A legrégibb cucc, amit ismersz, a tavalyi okostelefonod. Azt sem tudod, mi fán terem, mondjuk, egy Napóleon korabeli tárgy.