Borítószöveg

Los Angeles, 1981 ősze.

A tizenhét éves Bret az elit Buckley Gimnázium végzős tanulója, aki többnyire egyedül él Európát járó szülei luxusházában a Mulholland Drive-on, Mercedes kabrióval jár, gyönyörű barátnője van (illetve titkon néhány fiú diáktárs-szeretője), lelkes fogyasztója nemcsak a különféle tudatmódosítóknak, de a mozifilmeknek és az aktuális pophimnuszoknak is – és legfőbb vágya, hogy a középiskolát befejezve maga mögött hagyja ezt a konstans színleléssel járó kényelmes látszatéletet, és valóra váltsa regényírói ambícióit.

Ám a gördülékenynek remélt átmenetet kamasz- és felnőttkor között egy új osztálytárs, a vonzó és rejtélyes Robert Mallory érkezése zavarja meg. Ráadásul a homályos múltú fiú nyomában feltűnik a színen egy holdkóros hippiszekta, a Másvilág Lovasai is, valamint a Pákász néven elhíresült sorozatgyilkos, aki fiatal lányokat rabol el, hogy groteszk „módosítások” segítségével „újraalkossa” áldozatait. Egyre sokasodnak a vészterhes előjelek, ahogy a téboly mind közelebb férkőzik a Buckley diákjainak gondtalan buborékvilágához – és miután a tragédia bekövetkezik, Breten egyre jobban elhatalmasodik a gyanú, hogy van valami kapcsolat Robert és a Pákász között.

Bret Easton Ellis régóta várt új regénye mintha a szerzői életmű két legnépszerűbb, joggal kultikus darabját idézné meg: a Nullánál is kevesebb fásult hedonizmusa és baljós apátiája találkozik itt az Amerikai psycho gyilkos szerepjátékával és teátrális erőszakkitöréseivel. A szilánkok az ártatlanság elvesztésének kegyetlen krónikája, magával ragadó történet a '80-as évek amerikai (láz)álmáról, nosztalgiáról és traumáról, vágyról és megszállottságról, gyanakvásról és paranoiáról – szövevényes, fordulatokban gazdag kalandozás önéletrajz és fikció határvidékén, melyet akár a szerző „sötét írói énjének” prózai eredettörténeteként is olvashatunk.

„Nem voltak érdekeltségeim a való világban – miért lettek volna? Nem nekem való volt, nem felelt meg sem az igényeimnek, sem a vágyaimnak.”

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Bret Easton Ellis: The Shards

Alfred A. Knopf, New York, 2023

Fordította Sepsi László

Copyright © 2023 by Bret Easton Ellis Corporation

Hungarian translation © 2023 Sepsi László

Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Dan Mogford

Borítóillusztráció © Matteo Chiti / Getty Images

ISBN 978-963-620-174-6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával Oláh Gábor készítette

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Senkinek

Do you remember back in old L.A.

When everybody drove a Chevrolet?

Whatever happened to the boy next door

The suntanned, crew-cut, all-American male?{1}

The First Class: „Beach Baby”

„Ha az ember titokban akar tartani valamit, önmaga elől is el kell titkolnia.”

George Orwell: 1984

(Szíjgyártó László fordítása)

ÉVEKKEL EZELŐTT ARRA JÖTTEM RÁ, hogy egy könyv, egy regény nem más, mint egy álom, amely követeli, hogy megírják, pontosan úgy, mint amikor beleszeretünk valakibe: az álom ellenállhatatlanná válik, semmit sem tehetsz ellene, végül engedsz és megadod magad, hiába súgják azt az ösztöneid, hogy menekülj, mert összességében ez veszélyes játék lehet – és valakinek fájni fog. Néhányunkat íróként az első ötletek, a kezdeti bizsergés arra késztethet, hogy rögtön belevessük magunkat a regény világába, a romantikus kalandokba, fantazmagóriákba és titkokba. Mások számára több időbe telik, mire tisztábban kezdik érezni a kapcsolódást, soká eszmélnek rá, mennyire igénylik, hogy megírják a regényt, vagy szeressék azt a valakit, hogy akár évtizedekkel később, de újraéljék az álmot. Közel húsz éve jutott utoljára eszembe ez a könyv, ez az álom, hogy elmondjam a történtek jelen változatát – amit most olvasol, most kezdtél el –, amikor úgy éreztem, képes leszek a nyilvánosság elé tárni, mi történt velem és néhány barátommal a végzős évünk elején a Buckley Gimnáziumban, 1981-ben. Kamaszok voltunk, felszínesen tájékozott gyerekek, akiknek tényleg fogalmuk sem volt róla, valójában hogy működik a világ – tapasztalatokkal talán rendelkeztünk, de nem tudtuk, mit jelentenek. Legalábbis amíg bizonyos események el nem juttattak minket a túlfűtött felismerések állapotáig.

Amikor először leültem megírni ezt a regényt, egy évvel a történtek után, kiderült, hogy nem bírom elviselni ennek az időszaknak az emlékeit, senkiét az akkori ismerőseim közül, a velünk történt borzalmakét, és ami a legfontosabb, a konkrétan velem történtekét. Sőt, anélkül, hogy akár egy szót leírtam volna, szinte abban a pillanatban elvetettem a tervet, hogy belevágtam – tizenkilenc éves voltam. Még úgy is, ha nem vettem a kezembe tollat, vagy ültem le az írógépemhez, akkoriban a történtek puszta felidézése is túl felkavarónak bizonyult; olyan időszakát éltem az életemnek, amikor nem hiányzott még több stressz, így rávettem magam, hogy elfelejtsem ezt az időszakot, legalábbis egy időre, de abban a helyzetben nem volt nehéz eltörölni a múltat. Ám a regényírói késztetés visszatért, amikor bő húsz év után hazatértem New Yorkból – a keleti partról, ahová szinte azonnal elköltöztem érettségi után, menekülve utolsó középiskolás évem traumájától –, és azon kaptam magam, hogy újra Los Angelesben lakom, ahol mindez lezajlott 1981-ben, és ahol erősebbnek, eltökéltebbnek éreztem magam a múlttal kapcsolatban, képesnek arra, hogy megacélozzam magam a fájdalommal szemben, és belépjek az álomba. De kiderült, hogy tévedtem, és miután legépeltem néhány oldalnyi jegyzetet 1981 őszének eseményeiről, amikor azt hittem, fél üveg Ochóval kellőképpen érzéketlenné tettem magam ahhoz, hogy képes legyek folytatni, és a tequila megállítja a kezem remegését, olyan súlyos pánikroham tört rám, hogy az éjszaka közepén a Cedars-Sinai kórház sürgősségi osztályán kötöttem ki. Ha össze akarjuk kötni az írás tevékenységét a románc metaforájával, akkor fogalmazhatunk úgy, hogy szeretni akartam ezt a regényt, és mintha végre felajánlkozott volna nekem, én borzasztóan vágytam rá, de amikor eljött az ideje, hogy beteljesítsük a kapcsolatot, szembe kellett néznem vele, hogy képtelen vagyok átadni magam az álomnak.

EZ AKKOR TÖRTÉNT, AMIKOR konkrétan a Pákászról írtam – a sorozatgyilkosról, aki 1980 késő tavaszától portyázott a San Fernando Valley-ben, majd jelenléte még nyilvánvalóbbá vált 1981 nyarán, és aki rémisztő módon mindannyiunkat összekötött –, és olyan erős hullámban tört rám a stressz azon az éjszakán, amikor elkezdtem jegyzeteket írni, hogy az emlékeim nyomán konkrétan felnyögtem a félelemtől és összeestem, felöklendezve a bevedelt tequilát. Az ágyam melletti éjjeliszekrényben tartott Xanax sem segített – hármat vettem be, és tudtam, hogy nem fog elég gyorsan hatni. Ott és akkor biztos voltam benne, hogy meg fogok halni. Felhívtam a 911-et, közöltem az operátorral, hogy szívrohamot kaptam, aztán elájultam. A vonalas telefon révén, amelyről a hívást indítottam – ez 2006-ban történt, negyvenkét éves voltam, és egyedül éltem –, tudták, hol keressenek, és a toronyház portása felkísérte a mentősöket a tizenegyedik emeletre a lakásomhoz. A portás beengedte őket, a hálószoba padlóján találtak rám. A mentőautóban tértem magamhoz, miközben a San Vicente Boulevardon száguldottunk a Cedars-Sinai felé, ami nem volt messze a Doheny Plazától, ahol laktam, majd miután hordágyon begurítottak a sürgősségi osztályra, és összeraktam magamban, mi történt, rám tört a szégyen – hatni kezdett a Xanax, amitől megnyugodtam, és tudtam, hogy fizikai értelemben kutya bajom. Tisztában voltam vele, hogy a pánikroham közvetlenül kapcsolódik a Pákászról, és még inkább a Robert Malloryről szóló emlékeimhez.

Egy orvos megvizsgált – lényegében semmi bajom nem volt, de bent akartak tartani éjszakára, hogy lefolytassanak egy sor vizsgálatot, köztük egy MRI-t, és a háziorvosom egyetértett velük, a telefonban felhívta rá a figyelmem, hogy az egészségbiztosításom fedezi csaknem a teljes kórházi tartózkodásomat. De haza kellett mennem, és visszakoztam minden vizsgálattól, mert biztos voltam benne, ha aznap éjjel a Cedarsban maradok, elborít a téboly, tudván, hogy ami velem történt, annak semmi köze sem a testi egészségemhez, sem pedig valami bennem bujkáló betegséghez. Egyszerűen az emlékezethez, a múlthoz kötődő reakció volt, és az váltotta ki, hogy felidéztem azt a borzalmas évet – Robert Malloryt, a Pákászt, Matt Kellnert, Susan Reynoldsot, Thom Wrightot és Deborah Schaffert, illetve a sötét alagutat, amelyben tizenhetedik életévemet töltöttem.

EZ UTÁN AZ ÉJSZAKA UTÁN letettem a tervről, helyette a következő tizenhárom évben megírtam két másik könyvet, és csak 2020-ban éreztem, hogy képes lennék elkezdeni A szilánkokat, vagy A szilánkok döntött úgy, hogy Bret készen áll rá, mert a könyv tolakodott elém, nem pedig én tértem vissza hozzá. Nem én kezdtem el piszkálni a témát, hiszen annyi évet töltöttem azzal, hogy eltoltam magamtól az álmot, Robert Malloryt, az utolsó évet a Buckley-ban; annyi évtizedet töltöttem azzal, hogy eltoltam magamtól a Pákászt, Susant, Thomot, Deborah-t, Ryant és a Matt Kellnerrel történteket; száműztem őket a szekrény legsötétebb sarkába, és éveken át sikeresen távol tartottam magam tőlük – nem igazán törődtem ezzel a könyvvel, a könyv pedig nem szólongatott többé. De valamikor 2019 folyamán elkezdett lassan visszatérni hozzám, önálló életre kelt, össze akart olvadni velem, olyan meggyőző erővel terjeszkedett az elmémben, amit már nem hagyhattam figyelmen kívül – már pusztán az felkavart, hogy próbáltam nem törődni vele. Ez időben egybeesett azzal, hogy felhagytam a forgatókönyvírással, és elhatároztam, hogy kiszállok a játékból – búcsút intek a busásan megfizetett bevezető epizódokhoz és többségükben soha el nem készült filmekhez írt forgatókönyvekkel töltött évtizednek –, és futólag elgondolkodtam rajta, vajon van-e kapcsolat aközött, hogy szólított ez a könyv, és hogy újabban nincs kedvem Hollywoodnak írni. Nem számított; meg kellett írnom, mert fel kellett dolgoznom a történteket – végre eljött az ideje.

A REGÉNY IRÁNTI ÚJULT ÉRDEKLŐDÉSEM SZIKRÁJA egy futó pillanat nyomán pattant ki a pánikroham után, amely a Cedarsba juttatott. Megláttam egy nőt – majdnem azt mondtam, lányt, pedig már nem lány volt, hanem az ötvenes éveinek derekán járó nő, velem egykorú – a Holloway és La Cienega sarkán West Hollywoodban. Napszemüvegben állt a járdán a Palihouse hotel előtt, füléhez tartott telefonnal kocsira várt, és bár egy sokkal idősebb változata volt annak a lánynak, akit még középiskolából ismertem, összetéveszthetetlenül ő volt az. Biztos voltam ebben, pedig nem láttam csaknem negyven éve: még mindig keresetlenül gyönyörű volt. Épp lefordultam balra a Hollowayre, de beállt a forgalom, és észrevettem az alakot az üres járdán a szálloda előtt, a parkolósegéd napernyője alatt – olyan tíz méterre lehetett tőlem. Az örömteli meglepettség helyett, hogy találkoztam egy régi barátommal, ledermedtem az iszonyattól – azonnal elborított a jeges rettegés. Attól, hogy hús-vér valójában megpillantottam ezt a nőt, visszatért a félelem, és mindent elborított – pontosan úgy, mint 1981-ben. A nő emlékeztetett rá, hogy az egész valóság volt, hogy az álom tényleg megtörtént, hogy hiába telt el négy évtized azóta, hogy utoljára láttuk egymást, 1981 őszének eseményei még mindig összekötöttek minket.

Nem húzódtam le hirtelen a Holloway szélére, a CVS gyógyszertár parkolójának bejáratához, szemben a Palihouse hotellel, és nem mutatkoztam be a nőnek, nem kiáltottam fel meglepetésemben, és nem szálltam ki a kocsiból, hogy megöleljem, és azon álmélkodjak, milyen gyönyörűen néz ki még mindig – eddig a közösségi médiában sikeresen tartottam a távolságot az összes velem végzett osztálytársamtól, és csak néhányan kerestek meg az évek során, általában a könyvmegjelenéseim utáni hetekben. Ehelyett csak bámultam kifelé a BMW szélvédőjén, miközben a nő ott állt azon a néptelen járdán, hallgatta a füléhez tartott telefont, bárkivel is beszélt, meg sem szólalt, és még napszemüvegben is érezhető volt a tartásán, hogy kísértik bizonyos dolgok, de lehet, csak én képzeltem így – lehet, hogy semmi baja nem volt, lehet, hogy maradéktalanul továbblépett, és feldolgozta az 1981 őszén történteket, a borzalmas sérülését, a rettentő felfedezést, az elszenvedett veszteségeket. Todd-dal, akit 2010-ben ismertem meg, és akivel együtt éltünk az elmúlt kilenc évben, Palm Springsbe tartottunk, hogy eltöltsünk egy hetet egy New Yorkból érkező barátunkkal, aki kivett egy házat Palm Springs filmsztárok lakta városnegyedének szélén, és utána indultunk volna tovább San Diegóba pár konferenciára. Épp Todd-dal beszélgettem, amikor megláttam a nőt a Palihouse előtt, és mondat közepén elakadt a szavam. Egy kocsi hirtelen dudálni kezdett mögöttünk, és amikor a visszapillantó tükörbe néztem, rájöttem, hogy a lámpa zöldre váltott a Hollowayen, én viszont nem indultam el. – Mi a baj? – kérdezte Todd, mert túl hirtelen adtam gázt, és meglódultunk a Santa Monica Boulevard irányába, mire nyeltem egyet, próbáltam teljesen érzelemmentes maradni, és zsibbadtan azt feleltem: – Ismertem azt a lányt…

PERSZE MÁR NEM LÁNY VOLT – mint mondtam, ötvenöthöz közelített, akárcsak én –, de amikor ismertem, még az volt: kislány. Nem számított. – Milyen lányt? – kérdezte ekkor Todd, én pedig szórakozottan legyintettem. – Csak valaki a Palihouse előtt. – Todd a nyakát nyújtogatta, de nem látott senkit; a nő már eltűnt. Todd vállat vont, és újra a telefonjára nézett. Ekkor vettem észre, hogy a műholdas rádió a Totally 80’s adóra volt állítva, és az Ultravox „Vienna” című számának refrénje szólt – It means nothing to me, kiáltott fel az énekes, this means nothing to me{2} –, miközben a félelem tovább kavargott bennem, ugyanannak a félelemnek egy változata, amelyet 1981 őszén éreztem, amikor szinte minden buli végén lejátszottuk ezt a dalt, és gondosan rátettük minden válogatáskazettánkra. Hagytam, hogy a dal visszarepítsen arra a decemberi napra, azt gondolván, hogy szert tettem az eszközökre ahhoz, hogy feldolgozzam a tizenhét éves koromban történteket, és még naiv, ostoba módon az is megfordult a fejemben, hogy feldolgoztam a traumát az évekkel utána, a húszas, harmincas és negyvenes éveimben kiadott fikciós szövegeimben, ám ez a konkrét trauma újra rám tört, bizonyítva, hogy bár azt hittem, sikerült magamban anélkül feldolgozni, hogy beszámoltam volna róla egy regényben, nyilvánvalóan nem ez történt.

A sivatagban töltött héten nem tudtam aludni – legfeljebb pár órát éjszakánként, ha bevettem egy tisztes adag benzodiazepint. Hiába ütöttem ki magamat a túladagolt Xanaxszal, sötét álmaim miatt nem tudtam egy-két óránál többet aludni, éberen, de kimerülten feküdtem az Azure Court-i ház nagy hálószobájában, küzdöttem az erősödő pánikkal, amelyet a lány látványa váltott ki belőlem. Durván hét év után ért véget az életközépi válságom, amely 2006-ban kezdődött, az éjszaka után, amikor megpróbáltam írni arról, mi történt velünk végzősként a Buckley-n – hét lázálomban töltött év, mialatt a szabadon áradó szorongás minden ismerősömet elidegenítette tőlem, és az ezzel járó stressz miatt leadtam tizennyolc kilót –, a krízis egy terapeuta segítségével enyhült, egy olyan életmód-tanácsadónak köszönhetően, akit egy éven át minden héten kötelességtudóan felkerestem a Sawtelle Boulevardon működő rendelőjében, csak egy sarokra a 405-östől, az egyetlen a kipróbált féltucat agyturkászból, aki nem ijedt meg mindattól, amit elmondtam neki. A korábbi öt terapeutától megtanultam, hogy muszáj kisebbnek beállítanom a velem és a többiekkel történt borzalmakat, muszáj átszabnom a történetet, hogy fogyaszthatóbb legyen, és ne akadályozza a kezeléseket.

Végre tartós párkapcsolatban éltem, enyhültek a kisebb problémáim, a függőség és a depresszió, amelyek igazi életveszélyt azért sosem jelentettek. Valahányszor azok, akik ebben a csontsoványan és beszámíthatatlanul töltött hét évben kerülték a társaságomat, összefutottak az új Brettel egy étteremben vagy egy vetítésen, mintha összezavarta volna őket, hogy már nem vagyok annyira bekattanva és szétcsúszva, mint régen. Immár halványodni kezdett a „sötétség hercege” jellegű irodalmi imázs, amelyet az olvasók szerint mindig is megtestesítettem, és átvette a helyét valami derűsebb – egyesek meglepődtek rajta, hogy a fickó, aki az Amerikai psychót írta, egy barátságos roncs, talán még szerethető is, és közel sem az a nemtörődöm nihilista, akinek annyian hitték, bár előfordulhat, hogy én magam is rájátszottam erre a szerepre. Pedig sosem akartam felvenni ezt a pózt.

EGY CVS GYÓGYSZERTÁRRAL SZEMBEN ÁLLT az utcán, amely évtizedekkel ezelőtt Flipper’s néven new wave görkoris diszkó volt, és arról, hogy úton Palm Springsbe megláttam azt a nőt, eszembe jutott, amikor 1981 tavaszán utoljára jártam a Flipper’sben, még azelőtt, hogy szeptemberben felbukkant Robert Mallory, és mindent megváltoztatott. Thom Wrighttal és két másik osztálytársammal, Jeff Taylorral és Kyle Colsonnal mentünk: négy tizenhét éves középiskolás egy mérsékelten hírhedt, de egyébként ártalmatlan, Ron Levin nevű, ötvenes éveinek elején járó meleg szélhámos lehajtható tetejű Rolls-Royce-ában, őt Jeff Taylor mutatta be a brancsnak, mind kicsit be voltunk állva a kokaintól, amit Ron Beverly Hills-i lakásán szívtunk fel aznap este. Valójában egy tanítási nap estéje volt a tizenegyedik iskolaévünk kellős közepén, és mindenkinek a saját belátására bízom, hogy ez mit árul el a kamaszkorunkról. Az is árulkodó lehet, hogy Jeff, a jóképű szörfös, aki – Thom Wright után – a második vagy harmadik legjobb pasi volt az osztályunkban, heteró létére készpénzért cserébe kisebb szexuális szolgáltatásokat nyújtott Ron Levinnek, és a pénz nagy részét egy új szörfdeszkára, hangcuccokra és egy zumai fűdílerre költötte.

Szintén árulkodó, hogy Ron Levint pár évvel később meggyilkolta az úgynevezett Milliárdos Fiúk Klubjának két tagja: a klub befektetésekkel foglalkozó baráti társaság volt, tagjai közül sokakat szegről-végről ismertünk a Los Angeles-i magániskolák világából, olyan arcokat, akik a Harvard fiúiskolájába jártak, a Buckley mellett a másik legtekintélyesebb Los Angeles-i magániskolába, az előkészítő iskolák akkoriban mondhatni zártkörű világában a diákok gyakran kerültek egymással ismeretségbe a két intézményből. Később találkoztam a Milliárdos Fiúk Klubjának alapítójával, egy Joe Hunt nevű korombeli fickóval a benningtoni téli szünet idején egy kötetlen vacsorán pár barátommal a Beverly Hills-i La Scala Boutique-ban, néhány hónappal azelőtt, hogy Ron Levint Joe utasítására meggyilkolta a klub biztonsági főnöke, pedig a magas, jóképű és halk szavú Joe Huntban tényleg semmi sem utalt rá, hogy képes lehet olyan bűnöket elkövetni, mint amilyenekért később lecsukták.

Eltértem a tárgytól, mert annak, ami velünk történt 1981 őszén, semmi köze a Milliárdos Fiúk Klubjához, sem Ron Levinhez és Joe Hunthoz. Ez csak ízelítő volt abból, merre tartott a világ, amelynek részei voltunk a birodalom korának mélyén, és mire a Milliárdos Fiúk Klubja „beütött” 1983-ban, nekünk is „beütöttek” a dolgok, és miközben alig vártuk, hogy belépjünk a felnőttek fesztelenül hedonista világába, talán épp ez a világ nyitotta ki az ajtót, amelyen keresztül ránk szabadult Robert Mallory, a Pákász és annak az ősznek a történései – legalábbis számomra később úgy tűnt, meggondolatlanul mi magunk küldtünk meghívót, és fel sem merült bennünk, hogy végül milyen árat fizethetünk érte.

EGYRE KÖZELEBB ÉRTÜNK a Flipper’shez azon a tavaszi éjszakán Ron Levin lehajtható tetejű Rolls-Royce-ában, miközben a La Cienegán hajtottunk West Hollywood felé Beverly Hillsből, és a kocsi hangszóróiból Donna Summer énekelte a „Dim All the Lights”-ot nyolcsávos kazettán a Bad Girls című albumról. Ron vezetett, Jeff az anyósülésen ült, én pedig Kyle-lal és Thommal hátul, de még kettőjük közé préselődve is láttam, hogy Ron Jeff combján tartja a kezét, Jeff pedig anélkül, hogy ránézne, finoman eltolja magáról. Oldalba böktem Thomot, aki előrehajolt, ő is látta, aztán rám pislogott és vállat vont, a szemét forgatta, hogy kit érdekel. A vállvonogatás vajon arra vonatkozott, hogy egyszerűen mindannyiunknak ilyen az élete, de ez nem zavar minket? – ezen tűnődtem reménykedve, miközben viszonoztam Thom Wright pillantását. Pedig tényleg nem zavart: betépett fiatalok egy meleg tavaszi estén, akik belépni készülnek a felnőttek világába – csak ez számított. Ezt az éjszakát 1981-ben egy békés és gyönyörű Los Angeles-i nyár követte – a nyár, még mielőtt elszabadultak a borzalmak, bár utólag rájöttünk, hogy a borzalmak már jóval nyár előtt jelen voltak, és tudtunkon kívül, fokozatosan bontakoztak ki –, és az éjszaka, amelyből csak pár konkrét részletre emlékszem, visszatekintve életem egyik utolsó ártatlan éjszakájának tűnik, annak ellenére, hogy nem lett volna szabad ott lennünk, kiskorúak kissé bekokózva egy jóval idősebb meleg fickóval, akit három év múlva meg fog gyilkolni a magániskolába járó kortársaink egyike.

Nem emlékszem, hogy görkoriztam volna, csak arra, hogy egy bokszban ülök és pezsgőt iszom, miközben dübörög a Xanadu című film zenéje, és emlékszem, visszamentünk Ron Beverly Hills-i lakásába, és Ron lazán eltűnt Jeff-fel a hálószobában – meg akarta neki mutatni a nemrégiben vásárolt új Rolexét. Kyle visszament kocsival a szüleihez Brentwoodba, Thom és én pedig szívtunk még egy kis kokót, és lemezeket hallgattunk (emlékszem a lemezekre: Duran Duran, Billy Idol, Squeeze), majd végül eljöttem, Thom viszont megvárta Jeffet, és miután Ron kidőlt, ketten indultak Jeff apjának malibui lakására, fennmaradtak egész éjjel, felszívták a maradék fél grammot, amit Jeff Rontól kapott, fürdőnadrágban lementek hajnalban a strandra meglovagolni a hullámokat a ködös reggeli partok mentén, aztán felvették az iskolai egyenruhájukat, és megtették a hosszú kocsiutat vissza a Buckley-ba, végig a Sunseten Beverly Glenbe, majd át a dombon Sherman Oaksba. Én már órákkal korábban keresztülautóztam a kanyonokon, vissza a szüleim mulhollandi lakására, ahol bevettem egy szemet a Gucci pirulás dobozban talált Valiumból – a doboz karácsonyi ajándék volt Susan Reynoldstól tizenöt éves koromban, és talán egy további árulkodó jel, hogy milyen volt az életünk –, majd könnyű és álomtalan álomba zuhantam.

RETTENTŐ ÖNÁLLÓAK VOLTUNK tizenhat évesen, de egyáltalán nem tűnt úgy, hogy ez hátrányára vált volna fiatalságunknak, mert L. A.-ben azon a héten lettél felnőtt, hogy megszerezted a jogosítványodat. Emlékszem, Jeff Taylor kapott közülünk először autót, és egy tanítási nap éjszakáján felvette Thom Wrightot Beverly Hillsben, aztán beugrott hozzám a Mulhollandra, hogy engem is felvegyen, majd elvitt Hollywoodba, miközben nyolcsávos kazettán a „You May Be Right” dübörgött Billy Joel Glass Houses című albumáról, és elmentünk megnézni éjszakai vetítésen a Hármas számú űrbázist a kihalt Cinerama Dome-ban – ez 1980 februárjában történt. Nem emlékszem a filmre – sci-fi Farrah Fawcett főszereplésével, csak tizenhét éven felülieknek –, csak a szabadságra, hogy önállóak vagyunk, és nincsenek velünk a szüleink. Ez volt az első alkalom, hogy kocsival mentünk megnézni egy tízkor kezdődő filmet, és emlékszem, hogy lógtunk a Cinerama Dome hatalmas parkolójában, éjfélre járt, körülöttünk a kihalt Hollywood, körbeadtunk egy spanglit, és szélesre tárult előttünk a jövő.

Azután, hogy megszereztem a jogosítványom, gyakran előfordult, hogy szerda este hétkor, miután átfutottam a házimat, úgy döntöttem, átkocsikázom a dombon a mulhollandi lakástól West Hollywoodba, hogy megnézzem a Psychedelic Furs első szettjét a Whiskyben anélkül, hogy engedélyt kértem volna anyámtól (a szüleim 1980-ban már külön éltek), bevett szórakozásommá vált így tölteni a hétköznap estéket. Csak szóltam anyámnak, hogy éjfélre otthon leszek, kislisszoltam a házból, áthajtottam az üres kanyonokon, miközben szólt a Missing Persons vagy a Doors, aztán leparkoltam a Sunset mellett, ahol öt dollárt kellett fizetni a North Clark-i parkolóőrnek. A Whiskybe könnyen bejutottam hamis személyivel (néha el sem kérték), és a klubban megkérdezhettem a rasztafárit a pultnál, hogy hol tudnék kokót szerezni, mire ő általában rábökött egy platinaszőke srácra a terem hátuljában, akihez odamentem, és egy kézmozdulattal odacsúsztattam neki az összehajtott pénzköteget, aztán rendeltem egy whiskey sourt, ami a kedvenc italom volt középiskolában, vártam a rasztafárit, aki elintézett valamit az üzletvezető irodájában, aztán hozott nekem egy kis tasakot. Ezek után elhajtottam a kanyonokig és végig a Mulhollandon – minden kihalt volt, én be voltam tépve és szegfűszeges cigarettát szívtam –, majd legördültem a Laurel Canyonba, és végigkocsikáztam a városnegyedeken a Ventura Boulevard mentén: Studio Citytől indultam, aztán lassan végigsuhantam a sötétségben Sherman Oakson a Valley Vista mentén, amíg el nem értem Encinót, utána pedig Tarzanát, csak tétlenül autókáztam a sötét kertvárosi házak előtt, és Kingset hallgattam, amíg el nem jött az ideje, hogy visszainduljak a Mulhollandra. Vagy a Ventura Boulevardon, vagy a 101-esen mentem, aztán Van Nuystól elhajtottam Beverly Glenig, és néha, úton hazafelé láttam a prérifarkasok szemének zöld villanását az autólámpák fényében, ahogy vetettek egy pillantást a Mercedesre, miközben keresztülügettek a Mulhollandon – néha falkában –, és meg kellett állnom a kocsival, megvárni, amíg áthaladnak. És másnap reggel mindig fel tudtam kelni, mindegy, meddig voltam fenn éjszaka, hogy beálljak a Buckley parkolójába, ápoltan és egyenruhában, percekkel az első óra kezdete előtt, sosem éreztem másnaposságot vagy fáradtságot, csak kellemesen zúgott a fejem.

HA 1981 TAVASZA ÉS NYARA EGY ÁLOM volt, valami mennyei, akkor Robert Mallory érkezésével a szeptember elhozta az álom végét – felütötte fejét az érzés, hogy valami más is közénk költözött, sötét mintázatok adtak jelet magukról, és most először kezdtünk észrevenni dolgokat: egy még sosem hallott hívás kezdett szólítani minket. Nem szeretnék közvetlen kapcsolatot sugallni bizonyos események és Robert Mallory érkezése között 1981 szeptemberében, a mennyei nyár után, de történetesen egybeesett a tébollyal, amely lassan elborította a várost. Mintha felbukkant volna egy másik világ, sötétebb színnel átfestve addig biztonságosnak hitt életünket.

Például ez volt az az időszak, amikor bizonyos kerületekben a lakásokat hirtelen kipécézték és titokban megfigyelték egy szekta tagjai, akiknek a célját nehéz volt kideríteni; egy sápadt hippi téblábolt a felhajtó végén és magában motyogott, fel-alá járkálását rövid táncikálás szakította meg, majd később, decemberre a hippiszekta plasztik robbanóanyagokat helyezett el szerte a városban. Hirtelen egy Beverly Hills-i áruház tetején felbukkant egy orvlövész a hálaadás előtti estén, és bombariadó miatt szenteste ki kellett üríteni a Chasen’st. Hirtelen tudomást szereztünk egy kamasz srácról Pacific Palisadesben, aki bebeszélte magának, hogy megszállta egy „sátáni démon”, és majdnem belehalt a két pap által végrehajtott rafinált ördögűzésbe, amellyel meg akarták szabadítani a démontól – vérzett a szeme és megsüketült az egyik fülére, begyulladt a hasnyálmirigye és négy bordája tört el a szertartás közben. Hirtelen arról értesültünk, hogy a Kaliforniai Egyetem, a UCLA egyik hallgatóját öt angyalportól betépett évfolyamtársa szívatás gyanánt élve eltemette a diákszövetség buliján, és ezt egy szemtanú úgy kommentálta, hogy „elfajult a dolog”, a srác majdnem belehalt, végül kómába esett az egyetemi kórház egyik elsötétített szobájában. Hirtelen pókinvázió tört ki szerte a városban. Az ősz leghihetetlenebb sztorijában előkerült a mutáns, egy szörnyeteg, egy kisebb autó méretű hal, amelyet Malibu partjainál fogtak ki a vízből – a bőre szürkésfehér volt, elszórtan nagy ezüstös-narancssárga pikkelyfoltokkal, és bár az állkapcsa olyan volt, akár egy cápáé, határozottan nem cápa volt, és amikor a helyi halászok kibelezték, két eltűnt és egészben lenyelt kutya tetemét találták meg a gyomrában.

És persze ekkoriban bukkant fel a Pákász.

Nagyjából egy éven keresztül történtek betörések és erőszakos támadások, majd emberek tűntek el, és amikor 1981-ben egy újabb eltűnt tizenéves lány holtteste került elő – az első 1980-ban került elő –, ezeket végül összefüggésbe hozták a betörésekkel. Mindez talán megtörtént volna Robert Mallory nélkül is, de nem hagyhattam figyelmen kívül, hogy az érkezése egybeesett a komorra forduló eseménysorral, amely némiképp beszivárgott az életünkbe, bár mások figyelmen kívül hagyták, de ez legyen az ő bajuk. Akár a balszerencsén múlt, akár a rossz időzítésen, ezek az események szorosan összefüggtek, és bár nem Robert Mallory volt az orvlövész a Neiman Marcus tetején, sem pedig a telefonáló, aki kiüríttette a Chasen’st, és semmi köze nem volt az erőszakos ördögűzéshez Pacific Palisadesben, mint ahogy közelében sem járt a westwoodi diákszövetségi háznak, ahol a tagjelöltet egy nyitott sírba hajították, a jelenléte az én szememben összeforrt a fentiekkel; az összes rémtörténet, amit azon az őszön hallottunk, minden, ami korábban sosem tapasztalt módokon festette sötétebbre a buborékunkat, őhozzá vezetett.

MÚLT HÉTEN KILENCVENKILENC DOLLÁRÉRT rendeltem egy reprodukciót a Buckley 1982-es évkönyvéből a classmates.com nevű oldalról, négy nappal később kiszállította a FedEx a lakásomba a Dohenyn, és amikor meghozták, eszembe jutott, miért nincs belőle példányom: nem akartam, hogy a velem történtekre és az elvesztett barátainkra emlékeztessen. Az évkönyvünknek Képek volt a címe, az összeállítása felett az egyik osztálytársnőm bábáskodott, akiből híres hollywoodi producer lett, és mozis témára húzta fel az 1982-es kiadást: az évkönyvet megspékelte filmekből vett képkockákkal, mindennel az Elfújta a széltől az Átlagemberekig, ami tekintetbe véve a történteket, szinte ízléstelenül komolytalan és felelőtlen dolog volt, mint rúzzsal mosolyt rajzolni egy halotti maszkra. Miközben lassan ellapoztam a „Végzősök” fejezethez, ahol mindannyiunkról külön oldalon emlékeztek meg, köszönetet mondhattunk a szüleinknek, és ezt kiegészíthettük idézetekkel és a barátaink fényképeivel, az alapján megtervezve az oldalt, hogy tükrözze a legjobb énünket, akinek tizennyolc évesen hittük magunkat, nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy az 1982-es évfolyam hatvan végzőséből öt hiányzik – az az öt, akik különféle okok miatt nem jutottak el az érettségiig –, és ezt a tényt nem lehetett az asztal alá söpörni: nem tudtam elhessegetni, vagy úgy tenni, mintha nem ez lenne a valóság. Ábécérendben soroltak fel minket, és miután belekortyoltam egy vizespohár ginbe, bizonytalanul odalapoztam, ahol ennek az öt embernek kellett volna lennie a hatvan oldalon, és feltűnt, hogy egyszerűen nincsenek a helyükön – még mind léteztek szeptember első hetében, de mostanra kitörölték őket. Ehelyett hármukat az „In Memoriam” fejezetben sorolták fel az évkönyv végén.

1981/ŐSZ

1

EMLÉKSZEM, A MUNKA ÜNNEPE ELŐTTI vasárnap délután volt 1981-ben, és szeptember 8-án, kedden reggel kezdődött a végzős évünk – és arra is emlékszem, hogy a Windover lovarda egy Malibu fölé magasodó sziklaszirten működött, ahol Deborah Schaffer megülte az új lovát, Szellemet, az állatoknak otthont adó húsz különálló pajta egyikében, és emlékszem, egyedül ültem a kocsiban, Susan Reynoldsot és Thom Wrightot követtem, akik Thom lehajtható tetejű Corvette-jével suhantak a Pacific Coast Highwayen, az óceán haloványan csillogott mellettünk a párás levegőben, aztán elértük a lovardához vezető kanyart, és emlékszem, épp Carst hallgattam, a „Dangerous Type” című számukat – a saját válogatáskazettámról, amelyen volt még Blondie, Babys és Duran Duran –, miközben Thom kocsija mögött haladtam a lovarda kapujához kanyargó úton, ahol leparkoltunk Deborah csillogó és vadonatúj BMW-je mellé, amely az egyetlen kocsi volt a parkolóban azon a vasárnap délutánon, aztán bejelentkeztünk a recepción, majd követtünk egy fákkal szegélyezett ösvényt, amíg meg nem találtuk Debbie-t, aki kantáron vezette körbe Szellemet egy elkerített, néptelen kifutón – már végzett a lovaglással, de a nyereg még az állaton volt, Deborah pedig a lovaglóruháját viselte. A ló látványa megdöbbentett – emlékszem, hogy beleborzongtam a közelségébe a késő délutáni hőségben. Szellem annak a lónak a helyét vette át, amelyet Debbie júniusban küldött nyugállományba.

– Helló! – üdvözölt minket Debbie a tőle megszokott érzelemmentes, monoton hangon. Emlékszem, milyen üresnek hangzott a minket körülvevő semmiben – tompa visszhang. A fehérre és fenyőzöldre festett, gondosan karban tartott lovarda mögött erdő húzódott, fái eltakarták a kilátást a Csendes-óceánra – ki lehetett venni az üvegszerű kékség kis foltjait, de minden békésnek és nyugodtnak tűnt, semmi sem mozdult, mintha egy műanyag búra borult volna ránk. Emlékszem, kánikula volt aznap, és úgy éreztem, valamiféle kényszer hatására mentem el a lovardába, egyszerűen azért, mert összejöttem Debbie-vel azon a nyáron, és ezt várták el tőlem, pedig nem feltétlenül vágytam az élményre. De beletörődtem: lehet, hogy szívesebben maradtam volna otthon, és dolgoztam volna a regényemen, viszont tizenhét évesen meg is akartam felelni bizonyos külsőségeknek.

Emlékszem, hogy Thom hűházott egyet, ahogy közelebb ment a lóhoz, és mint Thom összes megnyilvánulása, lehet, hogy ez is őszintének hangzott, viszont Debbie hanghordozásához hasonlóan érzelemmentes volt, mintha nem igazán lenne véleménye: minden király volt, minden laza, minden kicsit hűha. Susan egyetértően motyogott, miközben levette a Wayfarer napszemüvegét.

– Helló, édes – mondta Debbie, és puszit nyomott az arcomra.

Emlékszem, hogy álmélkodva bámultam az állatot, pedig nem igazán akartam a lóval foglalkozni – mégis olyan nagy és eleven volt, hogy lesokkolt. Közelről volt benne valami fenséges, és kétségkívül komoly hatást tett rám; túl nagynak tűnt, mintha csak izomzat alkotná, veszélyforrás – kárt tehet bennünk, gondoltam –, pedig valójában a ló nyugodt volt, és egyáltalán nem zavarta, hogy megsimogattuk a horpaszát. Emlékszem, tisztában voltam vele, hogy Szellem Debbie vagyonának és az abból fakadó gondtalanságának egy újabb példája: az állat fenntartása és ellátása csillagászati költségekkel járt, miközben senki sem tudhatta, hogy Debbie-t tizenhét évesen mennyire komolyan érdekli a lovaglás, és hogy ez az érdeklődés meddig tart ki benne. De ez csak egy újabb olyan oldala volt Debbie-nek, amit nem ismertem, hiába voltunk ötödik óta osztálytársak – eddig nem figyeltem fel rá: mindig is szerette a lovakat, nekem mégsem esett le a végzős évünk előtti nyárig, amikor a pasija lettem, és láttam a polcokat a hálószobájában, teli díjszalagokkal, trófeákkal és fényképekkel, amelyek Debbie-ről készültek különféle lovassporteseményeken. Mindig jobban érdekelt az apja, Terry Schaffer. 1981-ben Terry Schaffer harminckilenc éves és hihetetlenül gazdag volt, vagyonának tetemes részét pedig pár olyan filmmel szerezte, amelyek – két váratlan esetben – kasszasikerek lettek, Los Angeles egyik legnagyobb tiszteletnek örvendő és legkeresettebb producereként dolgozott. Rendelkezett ízléssel, vagy legalábbis valamivel, ami Hollywoodban ízlésnek számított – kétszer jelölték Oscarra –, és folyamatosan stúdióvezetői állásajánlatokkal bombázták, pedig őt egyáltalán nem érdekelte a dolog. Terry emellett meleg volt – nem nyíltan, csak diszkréten –, és Liz Schaffert vette feleségül, aki ki sem látott a kiváltságaiból meg a szenvedésből, ezért még az is megfordult a fejemben, hogy Terry homoszexualitása talán már fel sem tűnt neki. Deborah volt az egyetlen gyerekük. Terry 1992-ben halt meg.

THOM ÁLTALÁNOSSÁGOKAT KÉRDEZGETETT Debbie-től a lóval kapcsolatban, Susan pedig rám pillantott, és elmosolyodott – a szememet forgattam, nem Thom, hanem az egész érdektelen helyzet miatt. Susan viszonozta a gesztust: kapcsolatot teremtettünk egymással, de a párunkat kihagytuk belőle. Miután megsimogattuk és megcsodáltuk a lovat, nem sok okunk maradt még itt téblábolni, és emlékszem, az jutott eszembe: ezért jöttem el idáig, Malibuba? Hogy megnézzem és megsimogassam Debbie hülye új lovát? Emlékszem, kínosan feszengtem, ugyanakkor biztos voltam benne, hogy Thom és Susan nem így éreznek: őket szinte sosem zavarta semmi, Thomot és Susant nem kavarta fel semmi, bármit könnyedén elviseltek, és a szemforgatás Susan részéről mintha csak azt szolgálta volna, hogy engem kiengeszteljen, de így is hálás voltam érte. Debbie gyengéden szájon csókolt.

– Találkozunk nálam? – kérdezte.

Egy pillanatra elterelte a figyelmemet Thom és Susan sugdolózása, majd visszafordultam Debbie-hez. Emlékeztem, hogy áthívott másokat is aznap estére a Bel Air-i lakásukra, és természetesen egyetértően rámosolyogtam.

– Ja, naná.

És ekkor, mintegy végszóra, mintha mindent előre elpróbáltunk volna, Thommal és Susannel visszaindultunk a kocsinkhoz, miközben Debbie bevitte Szellemet az istállóba, és valaki más is vele tartott a Windover személyzetéből, fehér farmerből és viharkabátból álló egyenruhában. Követtem Thomot és Susant az autópályán, és miközben lefordultak balra a Sunset Boulevardra, amely majd mindannyiunkat visszavisz a tengerpartról a Bel Air-i East Gate-hez, a válogatáskazettámról egy olyan dal szólt, amelyet szerettem, bár ezt sosem vallottam volna be: az REO Speedwagon „Time for Me to Fly” című száma, nyálas ballada egy lúzerről, aki összeszedi a bátorságát, hogy szakítson a barátnőjével, de számomra tizenhét évesen ez a szám az átváltozásról szólt, és a dalszöveg, hogy I know it hurts to say goodbye, but it’s time for me to fly…,{3} valami mást is jelentett 1981 tavaszán és nyarán, amikor a dal közel került a szívemhez. Arról szólt, hogy elhagyunk egy világot, és átkerülünk egy másikba, mint az velem is megesett. És nem azért emlékszem a lovardába tett kiruccanásra, mert ott bármi érdekes történt – csak Thom, Susan és én kiautóztunk Malibuba megnézni egy lovat –, hanem mert ez a délután vezetett az éjszakához, amikor először hallottuk az új diák nevét, aki ezen az őszön csatlakozott a Buckley végzős évfolyamához: Robert Mallory.

THOM WRIGHT ÉS SUSAN REYNOLDS tizedikes koruk óta jártak együtt – és immár ők voltak a legnépszerűbbek, nem csupán a mi osztályunkban, de a Buckley teljes diákságának körében, miután Katie Choi és Brad Foreman júniusban leérettségizett, és nem kérdés, miért: Thom és Susan fesztelenül gyönyörű volt, vérbeli amerikaiak, sötétszőke haj, zöld szem, örökkön lebarnult bőr, és volt abban valami törvényszerű, hogy feltartóztathatatlanul vonzódtak egymáshoz, és mindenhová elválaszthatatlan egységként jártak – szinte mindig együtt voltak. Mindketten jómódú Los Angeles-i családból származtak, viszont Thom szülei elváltak, az apja New Yorkba költözött, és Thom csak akkor nem tartózkodott Susan közvetlen közelében, amikor elutazott Manhattanbe meglátogatni az apját. Nagyjából két évig tartott a szerelem, mígnem 1981 őszén egyikük részéről elmúlt az érzés, ami borzalmas eseménysort lendített mozgásba. Én odavoltam mindkettőjükért, de sosem vallottam be egyiküknek sem, hogy ez tényleg szerelem.

Én voltam Susan legközelebbi fiúbarátja azóta, hogy hetedik osztályosként megismerkedtünk a Buckley-ban, és öt évvel később szinte mindent tudtam róla: mikor jött meg a menzesze, a problémáit az anyjával, minden képzelt sérelmet és méltánytalanságot, amit szerinte elszenvedett, hogy melyik osztálytársaiba zúgott bele Thom előtt. Valahol tudta, hogy titokban szerelmes vagyok belé, és bár mindig közel álltunk egymáshoz, sosem tette szóvá, csak néha húzta az agyamat olyan esetekben, amikor vagy túl sok figyelmet szenteltem a személyének, vagy túl keveset. Hízelgő volt, hogy sokan azt hitték, együtt járunk, és nem törtem magam, hogy elejét vegyem a kettőnkről szóló pletykáknak, amíg Thom be nem lépett a képbe. Susan Reynolds már tizenhárom évesen is a menő dél-kaliforniai csajok prototípusa volt, évekkel azelőtt, hogy elkezdett lehajtható tetejű BMW-vel járni, mindig enyhén be volt állva a marihuánától, Valiumtól vagy egy fél szem Quaalude nyugtatótól (de mindig használható maradt – úgy volt színjeles, hogy nem is törte magát), Wayfarer napszemüvegét lezseren fennhagyva tartott az óráira, hacsak egy tanár rá nem szólt, hogy vegye le – mintha a Buckley minden diákjának birtokában lett volna egy márkás napszemüveg, de az iskola területén nem viselhették, csak a parkolóban és a Gilley sportpályán. Susan szinte minden titkát megosztotta velem a gimnázium első éveiben, és bár nem igazán viszonoztam a nyitottságát, eleget elárultam neki ahhoz, hogy olyasmiket tudjon rólam, amiket senki más, de csak mértékkel. Bizonyos dolgokat sosem mondtam volna el neki.

Ahogy sorban felsőbb évfolyamba léptünk, ténylegesen Susan Reynolds vált az osztályunk királynőjévé: gyönyörű volt, kifinomult, izgalmasan visszafogott, és körüllengte valami fesztelen szexualitás már azelőtt is, hogy összejöttek Thommal – és nem azért, mert kurvás lett volna, sőt; Thommal vesztette el a szüzességét, addig nem szexelt senki mással –, de Susan szépsége mindig a szexuális kisugárzására irányította a figyelmünket. Thom végül egy lépéssel továbblendítette, és Susan szexuális kisugárzása még hangsúlyosabbá vált, amikor elkezdtek együtt járni, és mindenki tudta, hogy dugnak, de a kisugárzás mindig is megvolt; és bár eleinte, amikor 1979 őszén összejöttek, az első hetekben nem is dugtak egymással, a kérdés ott lógott a levegőben: hogy lehet, hogy két ilyen jó külsejű tizenéves nem kefél? 1981 szeptemberében Susannel még mindig közel álltunk egymáshoz, és azt hiszem, hozzám közelebb érezte magát, mint Thomhoz – bár ez természetesen más jellegű kapcsolat volt –, de mintha most kiütközött volna rajta egyfajta enyhe óvatosság; nem valami konkrét dolog miatt, inkább csak egy általános rossz közérzet. Két éve járt együtt Thommal, és Susant valami nehezen behatárolható, de érzékelhető közöny kezdte körüllengeni. A féltékenység, amelyet kiváltottak bennem, és amelytől majdnem tönkrementem, ekkorra már elmúlt, legalábbis azt hittem.

THOM WRIGHT SUSAN REYNOLDSHOZ HASONLÓAN hetedikben kezdte a Buckley-t, a Horace Mannból került át. A szülei kilencedikes korában elváltak, és az anyjával élt Beverly Hillsben, amikor az apja átköltözött Manhattanbe. Bár Thom mindig helyes srác volt – vitán felül a leghelyesebb srác az osztályunkban, mondhatni imádni való –, valami történt vele 1979 nyarán, amikor visszatért New Yorkból az apjával töltött július és augusztus után, és megmagyarázhatatlan módon férfivá vált; valamiféle metamorfózis zajlott le azon a nyáron, a cuki imádnivalóság elhalványult, és kezdtünk másként tekinteni Thomra – hirtelen hivatalosan is szexuális lénnyé vált, amikor szeptemberben, a tizedik osztályba lépve viszontláttuk. Bár én mindig érzékeltem a szexualitást Thom Wrightban, vonzó teste mindenki másnak most tűnt fel, állának markánssá vált íve, a rövidebbre nyírt haja – utóbbi minden srácra jellemző volt a Buckley-ban (többnyire a hajviseletre vonatkozó szabályok miatt), de Thom valahogy stílusossá és jelentőssé vált, a férfiasság előhírnökévé –, és amikor megláttam az öltözőben, miközben a nyári szünet utáni első héten átöltözött tesiórára (a szekrényeink végig egymás mellett voltak, amíg a Buckley-ba jártunk), elakadt a lélegzetem, mert egyértelműen kigyúrta magát, kontúros volt a mellkasa, a karja és a felsőteste, nem úgy, mint júniusban, amikor utoljára láttam fürdőruhában, egy medencés bulin Anthony Matthewsnál. De megdöbbentett még a sápadt bőr is immár izmos combján és seggén – ahol a fürdőnadrágja megvédte a naptól a Hamptonsban töltött hétvégéken –, ami elütött testének lebarnult területeitől. Thom a kamaszfiús vonzerő megtestesülésévé vált, és az volt benne a legcsábítóbb, hogy mintha nem is érdekelte volna, nem zavartatta magát, mintha ez csak a természet ajándéka lett volna a számára – Thomból hiányzott az ego. Rendre elhessegettem minden arra vonatkozó gondolatot, hogy Thom Wright esetleg viszonozná az érzéseimet, mert velem ellentétben ő rendületlenül heteroszexuális volt.

Lehet, hogy ez a kezdetleges vonzalom Thom iránt újra fellángolhatott volna az azutáni pár hétben, hogy 1979 szeptemberében visszatért New Yorkból, de aztán hirtelen összejött Susannel, és mi zökkenőmentesen amolyan édeshármassá váltunk, amint megkaptuk a kocsinkat a következő tavasszal, együtt lógtunk a hétvégéken, együtt jártunk moziba Westwoodban, heverésztünk a homokban a Santa Monica-i Jonathan Beach Clubban és lófráltunk a plázában Century Cityben, így a Thom és Susan iránti gyengéd érzelmeim egyaránt értelmetlenné váltak. Nem mintha Thomnak bármikor feltűnt volna, abban viszont biztos vagyok, hogy Susan látta rajtam a vonzalmat, és tudta, hogy kívánom őt: Thom bevallottan figyelmetlen alak volt sok mindennel kapcsolatban, és mégis volt benne valami elragadó üresség, amely egyszerre tette vonzóvá és megnyugtatóvá, hiányzott belőle a feszültség, maga volt a megtestesült lazaság, pedig nem füvezett. Mire elvégeztük a tizenegyediket, Thom kizárólag kokaint használt, abból is csak egy-két csíkot, pár szippantás elég volt neki egy bulihoz, és nem ivott, eltekintve néha egy-egy üveg Coronától. Könnyen megközelíthető volt, és olyan lazán elfogadott minden véleményt, hogy amikor arról fantáziáltam, hogy ráhajtok, gyakran elképzeltem, hogy enged nekem, legalábbis félig-meddig, majd kedvesen visszautasítja a közeledésemet, bár sovány vigasz gyanánt nem mulaszt el egy csókot és egy sokatmondó szorítást a felső combomon. Egyes részletekbe menő fantáziálgatásaimban Thom már nem utasította vissza szexuális közeledésemet, mind azzal végződtek, hogy mindkettőnkről csorog a verejték, álmaimban a szex túlságosan is heves volt, úgy képzeltem, Thom utána mélyen megcsókol, zihál, halkan nevet, ámul azon, hogy olyan gyönyörben részesítettem, amilyet Susan Reynolds sosem lenne képes megadni neki.

NEM VÁGYTAM RÁ, HOGY Debbie Schaffer megcsókoljon a Windover lovardánál azon a délutánon Thom és Susan előtt, de nem is zavart különösebben. Debbie bizonyos értelemben egy kísérlet volt: nem akartam barátnőt az utolsó évemben a Buckley-n, hacsak nem Susan Reynolds az, de megmagyarázhatatlan módon mégis összejöttünk Debbie-vel a nyár elején. Egy újabb bulin voltunk Anthony Matthewsnál, és Debbie lesmárolt egy nyugágyon a megvilágított medence mellett. Be voltam állva a Quaalude-tól, ő a koksztól, éjfél volt, a Split Enz „I Got You” című száma szólt a házból (…I don’t know why sometimes I get frightened…),{4} és még ott tartottam, hogy próbáltam lányokhoz vonzódni – akkoriban még nem tettem le a dologról –, vagyis látszólag minden szükséges hozzávaló adott volt. Debbie egyszerűen rám mászott, én pedig magamat is meglepve belementem. Nem igazán érdekeltek a külsőségek – bár nyilvánvalóan nem vállaltam fel, hogy biszexuális vagyok, és eszem ágában sem volt csajokat vagy srácokat szédíteni –, ugyanakkor meglehetősen passzív is voltam, ám Debbie Schaffert ötödikes korunk óta ismertem, és ezen a nyáron hagytam, hogy irányítsa a helyzetet, úgy gondoltam, ha őt is bevesszük, azzal kiteljesedik a Susanből, Thomból és belőlem álló brancs, és nekem kevésbé lesz fájdalmas ez a felállás, sőt, remélhetőleg egyikük még féltékeny is lesz, ami persze nem következett be. Azért is közelebb akartam kerülni Debbie-hez, mert így közelebb juthattam Terry Schafferhez, a híres apjához, akihez mindig is vonzódtam, de mégsem ismertem meg igazán, pedig Debbie-vel mintha ezer éve jóban lettünk volna.

Kilencedikre Debbie esetlen kinézetű csajsziból – pedig bizarr módon mindig is magabiztos volt, vagy csak kiváltságosnak érezte magát, hiába volt kicsit husi, és hordott fogszabályzót meg copfot – kurvás kamaszfantáziává változott. A mellei megnőttek és feszesek lettek, ő pedig minden alkalmat megragadott, hogy megvillantsa a lökhárítóit. A Buckley-ba járó lányoknak nem illett mutogatniuk magukat, a fehér blúzt elvileg teljesen be kellett gombolni, hogy ne látsszon ki semmi, de tizedikben és tizenegyedikben sokan figyelmen kívül hagyták ezt a szabályt, és attól függően, hogy melyik felnőtt látta, meg is engedték nekik – rugalmas volt a házirend. Debbie-nek észveszejtő lábai voltak, hosszúak, barnák és gyantázottak, a fehér bokazoknival viselt kétszínű félcipő hozzájárult, hogy fétisjelleget öltsön; iskolai egyenruhájához tartozó szürke szoknyája a lehető legmagasabban ért véget, így láthattuk a felsőcombját, és amikor leült, ugyanilyen könnyen megleshettük világos rózsaszín bugyiját, amelyet annyira imádott. Utolsó évre a Blondie nyomán a platinaszőke egyik árnyalatára festette a haját, és bár fiatalabb lányok esetében a sminket tiltotta a házirend (a szájfényt megtűrték), tizenegyedikben és tizenkettedikben már minimális mértékben engedélyezték, és míg a többiek csak visszafogottan rúzsozták magukat, Debbie dacosan festette a száját, szexi rózsaszínre és vérvörösre, bár valamelyik tanár vagy az igazgató, dr. Croft gyakran megkérte, hogy törölje le. Susan ritkán viselt bármiféle sminket, mert Thom nem örült neki.

BÁR AZ ÉN FEJEMBEN THOM ÉS SUSAN párosa minden másnál pontosabban körülhatároltnak tűnt abban a minimalista korban, amelyet 1981-ben átéltünk, és amelyet a new wave és punk ihletett – fásult kiábrándultság, a hetvenes évek giccsének általános elutasítása, immár mindent a letisztult, szögletes vonalvezetés uralt –, ők ketten annak ellenére egy távoli érát idéztek, hogy kívülről divatosnak és fesztelenül menőnek tűntek; gyakran úgy viselkedtek, akár egy hatvanas évek elején készült filmből előlépett bálkirály és bálkirálynő: boldogok voltak, gondtalanok és fesztelenek. Ám idővel – 1981 tavaszának végén, csaknem két évvel azután, hogy járni kezdtek – megértettem, hogy Thom boldogabb, mint Susan. Ekkoriban, tizenegyedik vége felé történt, hogy tanítás után Westwoodban sétáltunk a Buckley-egyenruhánkban, miközben Thom baseballedzésen volt, és bizalmasan közölte, hogy „Nem tartom butának Thomot, de…” Ezt mindenfajta előzmény nélkül hozta fel, én pedig nem tudtam, mit feleljek rá – csak rámeredtem. Igaza volt: Thom jó jegyeket kapott, és tartotta is a szintet – muszáj volt neki, mert rengeteget sportolt, élen járt amerikai fociban, kosárlabdában, labdarúgásban, baseballban, futásban –, ugyanakkor olvasott és falta a könyveket (tizedikesként kapcsolatunkat A nagy Gatsby és a Fiesta iránti közös rajongásunk fűzte szorosabbra), és legalább annyira rajongani kezdett a filmekért, mint én, gyakran velem tartott az olyan utánjátszó mozikba, mint a Nuart, ahol felvilágosíthattam, mi a különbség Robert Altman jó és rossz filmjei között, és miért jelentős rendező Brian De Palma. – De Thom olyan… – kezdte Susan, de elharapta a mondatot. Emlékszem, milyen gondosan megválogatta az ezt követő szavait, miközben álltunk a Postermat előtt, és azon tanakodtunk, hogy bemenjünk-e. A szomszédos Bruinban a Gyilkos bolygót vetítették, a film a Jupiter egyik holdján játszódik. – Nem sötét – folytatta Susan, majd elhallgatott. – De nem érdekli semmi.

Hát, Thom nem szorul rá, hogy legyen valamilyen, érveltem, félig-meddig viccelődve. Jó pasi, gazdag családból származik, Thom sötéten is ellenne, akár a befőtt. Mire akart ezzel Susan kilyukadni?

Furcsán nézett rám, miután ezeket közöltem vele, láthatóan zavarta, hogy ennyire ömlengve védelmezem Thomot egy ártalmatlan és homályos megjegyzéssel szemben.

– Te sem vagy rossz pasi, Bret – mondta, miközben lassan sétáltunk tovább a járdán. Sárga Tower Records szatyor volt nálam (Squeeze: East Side Story, meg Kim Carnes nagylemeze, rajta a „Bette Davis Eyes”-szal), és próbáltam teljesen közönyösnek tűnni, amikor azt feleltem:

– De én nem Thom vagyok.

Ez felbosszantotta Susant.

– Istenem, úgy beszélsz, mintha járni akarnál vele.

– Járni? – vigyorodtam el. – Olyat is lehet? – Vicceltem, de egyúttal tesztelni is akartam Susant. Rám nézett, eleinte szemérmesen mosolygott arcán a Wayfarer napszemüveggel, ajkán enyhén csillogott az ízesített szájfény, majd komolyan azt felelte:

– Nincs, nem hinném. Esélytelen. – Ezt olyan lezser határozottsággal közölte, hogy az meg engem bosszantott fel.

– Jesszusom, Susan, csak vicceltem – mondtam, bár természetesen nem csupán viccnek szántam. Susan hallgatott, miközben átkeltünk a Broxtonon, csak bámult rám, de a szemét nem láthattam a napszemüveg miatt – gondolkodott valamin. Azt kérdeztem tőle: – Honnan tudod, hogy Thom nem akarná?

Végül sóhajtott, és azt felelte:

– Jaj, Bret. Remélem, boldog vagy. Tényleg. Megőrzöm a titkod.

Felnevettem.

– Nem ismered a titkaimat.

Pedig mindenhol hiányzó darabokat és titkokat találtunk, nekem is akadt belőlük bőven, és abban a pillanatban szöget ütött a fejembe, hogy Susan mely titkaimat ismeri, melyekre jött rá, és melyek maradtak rejtve előtte.

AMIKOR TIZENHAT ÉVESEN kocsit kap az ember, felgyorsul a világ: immár minden korábbinál önállóbb leszel, azt hiszed, mostantól a magad ura vagy – erről szólt az illúzió –, és most, hogy idősebbek lettünk, és pláne, ha nem voltak testvéreink – ami furcsa mód mindannyiunkra állt, Thomra, Susanre, Deborah-ra, Matt Kellnerre és jómagamra is –, ez arra bátorította a szüleinket, hogy még többet dolgozzanak, bátrabban utazgassanak, sokuk távoli filmes díszlet maradt idegen országokban, vagy egyszerűen még körülményesebb nyaralásokra indultak, üres házakat hátrahagyva Bel Airben, Beverly Hillsben, a Benedict Canyonon, vagy a Mulholland szirtjei mentén egészen Malibuig, és tizenegyedikes fiatalokként mi ezt ki is használtuk. Ennek az újdonsült önállóságnak és mobilitásnak köszönhetően akkor ugrottunk át egy barátunkhoz, amikor csak akartunk, akkor lógtunk a strandon, amikor kedvünk tartotta, és néhány srác már leplezetlenül vásárolt pornót Sherman Oaks és Studio City újságosainál, vagy néha kocsival elmentek Nyugat-Los Angelesbe vagy Hollywoodba, hogy hamis személyit felmutatva magazinokat és videókazettákat vegyenek.

Szintén sok időt töltöttünk az Odyssey-ben, egy minden korosztály előtt nyitva álló éjszakai bárban a Beverly Boulevardon a La Cienega sarkának közelében, ahol nem szolgáltak fel alkoholt, de ha ismerted a dörgést, szerezhettél nyugtatókat, füvet meg kokaint kis tasakban, ráadásul az Odyssey-nek megvolt az a további vonzereje, legalábbis számomra, hogy oda meleg férfiak is jártak, pedig látszólag heteró klub volt; és bár a melegek idősebbek voltak annál, mintsem hogy kikezdjek velük, ez volt az első alkalom, hogy szorosabb közelségbe kerültem homoszexuálisokkal, ami enyhe izgalommal járt, annak ellenére, hogy nem csináltam semmit, csak táncoltam Thommal, Susannel, Jeff-fel, néha Debbie-vel, Anthonyval meg bárkivel, aki még ott volt hétvégén éjjel kettő-háromkor, és mivel a szüleink alig voltak otthon ezen a tavaszon, akkor mentünk haza, amikor akartunk, bármeddig alhattunk, aztán kezdhettük elölről az egészet – ezt tették számunkra lehetővé az autók.

NEM SZORULTUNK RÁ ARRA SEM, hogy a szüleink vigyenek el minket kocsival Westwood Village-be, ahol azért találkoztunk, hogy megnézzünk kettő, három vagy akár négy filmet (ha felettébb nagyratörő kedvünkben voltunk), így töltöttük a szombatjainkat, megnéztünk mindent, ami pénteken a mozikba került – a hétvégente összeverődő társaság attól függően alakult, milyen filmet adtak, és ki mit akart megnézni, általában én voltam és Thom, Jeff és Anthony, esetleg Kyle és Dominic. Szombat reggelenként döntöttünk egymásba folyó telefonhívások során, miközben átfutottuk a Los Angeles Times „Programajánló” rovatát, hogy mit lehet megnézni (1981-ben csak így lehetett kideríteni, hogy mit, hol és mikor adnak), és idővel a társaság eltervezte, pontosan merre leszünk a nap folyamán, hogy a lányok tudják, hol csatlakozhatnak be. A csajokat általában nem érdekelte a két-három délutáni vetítés, amit mi meg akartunk nézni, és később csatlakoztak hozzánk a nap utolsó filmjére és egy könnyű vacsorára, általában szusira egy olyan helyen, ahová gyakran jártunk, közvetlenül a Le Conte Avenue alatt, fél háztömbre a Village Theatertől.

A srácok azzal kezdték a napot, hogy délben együtt beültek valahová ebédelni – közkedvelt volt a Yesterdays és az ott felszolgált Monte Cristo szendvics, vagy a Good Earth, egy divatos és drága, egészséges étkezést hirdető étterem, ahol hatalmas poharakból fahéjas ízesítésű jeges teát ittunk és salátát ettünk, vagy bezsúfolódtunk a Hamburger Hamlet egyik vörös bokszába egy grillszendvicsre, miután megvettük a jegyünket a Weyburn közelében lévő Bruin következő vetítésére. Néha a Chart House-ban vagy a Mario’s régimódi olasz éttermében vacsoráztunk, míg a filmek közötti szünetekben a Westworld játékteremben Space Invaderst vagy Pac-Mant játszottunk, esetleg a Postermatban nézelődtünk, miközben hatvanas évekbeli csajbandák bömböltek, vagy friss zenéket kerestünk a Tower Recordsban vagy a Wherehouse-ban, vagy a ponyvákat lapozgattuk az utcában elszórt hatalmas könyvesboltok valamelyikében – 1981-ben öt vagy hat volt belőlük, ma már egy sincs. Az estét a Shipsben zártuk, egy retró kávézóban a Wilshire-en, Westwood Village szélén, bumeráng alakú tetővel és atomneon cégérrel, kólát meg vaníliás milkshake-et rendeltünk és szegfűszeges cigarettát szívtunk, minden asztalon hamutál és külön kenyérpirító, éjfél utánig maradtunk. Kísérletezni kezdtünk újonnan szerzett szabadságunkkal – beindult valami a társaságban, amitől mihamarabb felnőttek akartunk lenni, és hátrahagyni a gyermekkor immár fullasztónak tűnő világát. Time for me to fly…

1980 MÁJUSÁNAK VÉGÉN – egész pontosan május 23-án – mozikba került a Ragyogás, és mihamarabb meg akartam nézni.

A regényt 1977-ben, megjelenésének idején olvastam, már akkor Stephen King nagy rajongója voltam, lényegében fejből tudtam a Carrie-t és a Borzalmak városát, az első két könyvét, és A ragyogás tizenhárom évesen irgalmatlanul megijesztett: az elátkozott Panoráma hotel, az őrjöngő, alkoholista apa, akit megszálltak és gyilkossá változtattak a hely szellemei, a rémült, veszélyben lévő kisfiú, KELLÖGEM, az életre kelő sövényállatok. A megszállottjává váltam, és a mai napig az egyik kulcsregény, amely miatt író akartam lenni. Sőt, amikor harmadjára elolvastam 1978 nyarán, nyomban írni kezdtem a saját regényemet, amelyen 1980 késő tavaszán még mindig dolgoztam, pedig gondolkodtam rajta, hogy elengedem, és helyette azzal a szöveggel foglalkozom, amelyből végül a Nullánál is kevesebb lett.

Nem bírtam magammal, amikor meghallottam, hogy Stanley Kubrick pénzt nem kímélve dolgozza fel A ragyogást – életem legjobban várt filmjévé vált, folyamatosan követtem a zűrös gyártási munkálatait (csúszások, végtelen újraforgatások, leégett díszletek, a költségek az egekben), és nem hiszem, hogy bármikor nagyobb érdeklődéssel figyeltem volna egy film elkészültét – még azok sem ragadtak magukkal ennyire, amik később a saját regényeimből készültek, mint az, hogy mit hoz ki Kubrick A ragyogásból. Szinte lebénított a várakozás. És amikor 1979 végén megérkezett az előzetes, az egyszerű volt, szinte minimalista, egyetlen kép – mennyire hiányoznak az előzetesek, amelyek nem mesélik el úgy az egész filmet, mint a mai háromfelvonásos ízelítők – a Panoráma felvonójáról, amelynek ajtaja lassan kinyílik, mintha szétfeszítené a fülkét megtöltő vér, amely lassítva kiömlik a liftből, hullámokban hömpölyög felénk, végül nekicsapódik a kamerának, vörösre festi a lencsét, és ezen a kimerevített képen neonkék betűkkel elindul felfelé a film stáblistája. Számtalanszor megnéztem ezt az előzetest 1979 őszén és 1980 első felében, le sem tudtam venni róla a szemem. Számolni kezdtem a napokat – az órákat –, hogy mikor láthatom már a teljes filmet.

Huszonharmadikán nem mehettem moziba a tanítás miatt, és a pénteki tömeghez sem volt kedvem Westwoodban, úgyhogy másnap – május 24-én, szombaton – terveztem megnézni, a délelőtt tízes előadáson, mert tudtam, hogy azon kisebb a tömeg, mint a későbbi vetítéseken. Meglepő módon mindenki a délután egyes vetítés mellett ágált a Village-ben – szombat lévén sokáig akartak aludni, a reggel tíz túl korai volt. Elmagyaráztam Thomnak és Jeffnek, hogy később túl hosszúak lesznek a sorok, mivel ez exkluzív vetítés, és csak három Los Angeles-i moziban adták, de végül mindenki kihátrált a dologból, és azt mondták, hogy találkozzunk a film után ebédnél a D. B. Levy’sben, egy büfében a Lindbrook Drive-on, ahová gyakran jártunk, és délután nézzük meg A Birodalom visszavágot az Avcóban. Csalódott voltam – Thommal akartam megnézni a Ragyogást –, de ez nem vetette vissza a lelkes várakozásomat. Ez volt az első alkalom, hogy kocsival elmentem Westwoodba, hogy egyedül, a srácok nélkül megnézzek egy filmet, és hihetetlenül felnőttnek éreztem magam, ahogy száguldottam a Mulhollandon Beverly Glen felé szombat reggel apám használt, metálzöld Mercedes 450SEL-jében, egy négyajtós tankban, amely aligha volt az a sportkocsi, amelyre tizenhat évesen vágytam.

FÉL TÍZKOR LETETTEM A MERCEDEST a broxtoni parkolóban a Village Theaterrel szemben – egy válogatáskazettát hallgattam, amely teljes egészében Joe Jackson Look Sharp!-jából és I’m the Manjéből állt, mellé pár Clash-számmal a London Callingról és Elvis Costello Armed Forcesáról –, és megkönnyebbülten láttam, hogy csak rövid sor áll a jegykiadó ablak előtt. Nem tudom, miért, de emlékszem rá, hogy divatos új Ralph Lauren inget viseltem, tengerkéket, rajta lila lovaspólós márkajelzéssel, és Calvin Klein farmert vitorláscipővel – és hogy magamon tartottam a Wayfarer napszemüveget, amikor megvettem a jegyet. A Ragyogás „csak tizenhét éven felülieknek” besorolást kapott, és ugyan magammal hoztam a ritkán használt hamis személyimet, egy pillanatra elfogott az aggodalom, hogy igazolnom kell a koromat, de engedékeny város volt, és aznap reggel nem kellett megmutatnom a hamisítványt – négy dollárba került egy felnőttjegy. Mielőtt beléptem a nagy előcsarnokba, felnéztem az ötven méter magas, fehér FOX torony felénél ülő faragott szárnyas oroszlánokra – a torony a Broxton és a Weyburn Avenue felett magasodott, éjszakánként kékesfehér világítás koronázta meg, törzse ragyogott, akár a jelzőfény –, és újra eszembe jutott, hogy most először járok egyedül Westwoodban, és őszintén felnőttnek éreztem magam, libabőrös lettem az izgalomtól, hogy mi mindent tartogat számomra a jövő. Vettem egy doboz Junior Mintset, és a fényesen kivilágított art deco előcsarnokból átléptem a hatalmas vetítőterem sötétjébe.

A mozi kevésbé volt zsúfolt, mint számítottam rá, de még csak kilenc negyven volt, és várhatóan meg fog telni, gondoltam, közben ültem és néztem a hatalmas függönyöket a 70 milliméteres filmek vetítésére is alkalmas vászon előtt. Ahogy ezeket a sorokat írom, el sem hiszem, hogy húsz percig teljesen magamra maradtam, csak tétlenül üldögéltem, és mindenfélén gondolkodtam, Thomon és Susanen, úgy várakoztam, hogy nem nézegethettem közben a telefonomat, nem terelte el a figyelmemet semmi. Ehelyett körbenéztem a teremben: a kedvenc westwoodi mozim volt, egyúttal a legnagyobb is, több mint ezernégyszáz férőhellyel; a saját hatalmas, külön bejáratú világom, amelybe visszahúzódhattam, és azon kevés helyek egyike, ahol megfordult a fejemben, hogy talán tényleg üdvözülhetek – mert a filmek akkoriban olyanok voltak, mint a vallás, átformálhatták az embert, megváltoztathatták azt, ahogyan a világot érzékeljük, felemelkedhettünk a vászon felé, és átélhettünk egy pillanatnyi transzcendenciát, ebben a templomban pár órára eltöröltek minden csalódást és félelmet: a filmek számomra olyanok voltak, mint a kábítószer. Ugyanakkor a kontrollról is szóltak: kukkolóként ültél a sötétben, és titkokat láttál, mert ezt kínálták a filmek – jeleneteket, amelyeket nem lett volna szabad látnod, a vásznon senki sem tudta, hogy figyeled. Ilyesmiken gondolkodtam, lassan összenyomtam a számban egy Junior Mintet, hagytam, hogy elolvadjon a nyelvemen, az órámra pillantottam, miközben a mutatók tíz felé haladtak. A terem fényei mintha lassan elsötétültek volna, pedig még mindig volt két perc a függönyök felhúzásáig. Halkan felcsendült a baljós filmzene a boltozatos vetítőteremben: csörgőkígyók, madárdal és jajgató kürtök. Borzongva ráébredtem, hogy ezen a vetítésen nem lesznek előzetesek.

És ekkor láttam meg a fiút.

Ez az oka, amiért nem felejtettem el soha, hogy 1980. május 24-én a westwoodi Village Theaterben a délelőtt tíz órás vetítésen megtekintettem a Ragyogást. Ő tehet róla.

AZ ALSÓ NÉZŐTÉR HÁTSÓ RÉSZÉBEN ÜLTEM – felettem volt a kétsoros balkon, amelyen keresztül fel lehetett jutni a mozi harmadik emeletére, kinyúlt a hátsó tíz földszinti sor fölé, de nem takarta a kilátást –, kicsit a szélen, a folyosó közelében, amikor megláttam őt: nagyjából korombeli, észvesztően jóképű srác, akit először filmsztárnak néztem, vagy a fantáziáimban gyakran visszatérő modellnek a GQ magazinból. Úgy tűnt, mintha keresne valakit, miközben végigment az elsötétülő széksorok között, és körülöttünk lassan minden félhomályba borult. Arcát éles, szögletes vonások alkották, fejét zabolátlan, szőke haj borította, rövidre nyírt frizurája hátrafésülve, ajkai teltek, sasorra volt és kissé beesett arca. Magas volt, úgy száznyolcvan centi, vékony derekú, széles vállú, és ahogy elment mellettem, láttam, hogy mozog a szája, rágózik, leköti, hogy keres valamit, láttam a hosszú szempilláit, és úgy képzeltem, az írisze kék és a teste mindenhol le van barnulva. Elszorult a mellkasom a rám törő nemi vágytól, és hirtelen sóvárogni kezdtem utána – megdöbbentett, milyen ellenállhatatlan hullámban borított el az érzés –, ez az új jelenlét és a filmnézéssel járó várakozásteli izgalom végül rákényszerített, hogy lassabban szedjem a levegőt. A fiú felingerelt bennem valami ősi gerjedelmet, amit addig sosem éreztem – azonnal őt akartam, összebarátkozni vele, kapcsolatot teremteni, látni meztelenül és magamévá tenni. Fészkelődtem a székemben, miközben a vetítőterem függönyei felemelkedtek, és feltárták a hatalmas, fehér vásznat – ökölbe szorítottam a kezem, és a nyakamat nyújtogatva megfordultam, hátha meglátom, hová lett a srác.

Megpillantottuk a Warner Bros. logóját, majd elindult a Ragyogás főcíme egy családi Volkswagenről készült légi felvételek előtt, a kocsi egy kihalt úton haladt a Panoráma hotel felé. De nem bírtam magammal, a srácot figyeltem, aki most egy másik folyosón bukkant fel a sorok között. Ezúttal távolabb volt tőlem, de jobban láttam az egész testét: feszes farmere kirajzolta a seggét, majd elkeskenyedett, és a magas háta következett – később mindig ezt néztem meg először egy pasin –, és megigézve figyeltem, ahogy ez a srác, ez az isten, végigmegy a sorok között, és eltűnik a szemem elől. Biztosan idősebb nálam, gondoltam, valószínűleg a UCLA-re jár, talán már le is diplomázott, túl férfias ahhoz, hogy középiskolás legyen. Még egyszer láttam, a film közepénél, amikor újra felment a sorok között, és szinte minden önuralmamra szükség volt, hogy ne menjek utána, talán a mosdóba vagy a büfébe, mert rám pillantott, miközben figyeltem – találkozott a pillantásunk, észrevette, hogy bámulom –, és elkapta a tekintetét, de előtte hosszasan végigmért, és azt képzeltem, ő is vágyik énrám.

Miután a film véget ért – csalódást jelentett, egyáltalán nem hasonlított a könyvre, ezért átverve éreztem magam, ugyanakkor követeltem, hogy lenyűgözzenek, mert olyan régóta vártam, hogy láthassam –, kimentem az előcsarnokba, hátha megtalálom a srácot, de nem láttam sehol: megnéztem, de nem állt a férfimosdó előtti sorban, aztán ott tébláboltam, hátha bent van a mosdóban, de nem, és amikor kimentem a mozi elé, ott sem találtam. Hatalmas tömeg várt a délután egyes következő vetítésre: a sor a sarokig kígyózott a Broxton mentén, befordult a Le Contéra, majd vissza a Gayley-n, és végül a mozi jegykiadó pénztárához, szinte szabályos, négysaroknyi négyzetet kirajzolva. Ráadásul mintha több száz ember lett volna a Village Theater előtt, akik nem álltak sorban, csak beszélgettek és lézengtek a hatalmas FOX torony előtt, és én is odamentem lézengeni, csak egy kis időre, tisztában vele, hogy nem fogom újra látni a bűvös fiút, de azért reménykedtem, hátha mégis megpillanthatom. De így is örültem neki, hogy nem láttam meg: túlságosan lehengerlő élmény lett volna, amelybe végül csalódottság vegyül, mert én sosem lehettem ugyanaz az ő számára, mint amit ő jelentett nekem. Szerepeltettem egy változatát a nyáron írt egyik novellámban, abban olyan karakterré vált, akit én irányítottam.

MIKÖZBEN KÖVETTEM THOM KOCSIJÁT a Sunseten azon a munka ünnepe előtti szeptemberi délutánon, a sugárúton kanyarogva Bel Air felé, az imént elmúlt nyáron gondolkodtam: hogyan kavartam Debbie-vel, a tengerparti klubban töltött hétköznapokon, a késő éjszakákon a Du-par’sban, miután a Seven Seasben táncoltunk enyhén berúgva a whiskey sour koktéloktól – Los Angelesben huszonegy éves kor alatt nem szolgáltak ki alkohollal, de mindenkinek volt hamis személyije –, és hogy máris messze magunk mögött hagytuk az Odyssey kamaszait; voltak medencés bulik, általában Anthony Matthewsnál vagy Debbie Schaffernél; megnéztük Az elveszett frigyláda fosztogatóit egy előzetes vetítésen a Paramount stúdióban Terry jóvoltából; páran elmentünk az Egy amerikai farkasember Londonban éjféli vetítésére a westwoodi Avcóban a bemutatója augusztusi hétvégéjén, totál betéptünk, és hangosan röhögtünk meg sikoltoztunk, amikor David Naughton átváltozott szörnyeteggé; elkezdtünk new wave bandák koncertjeire járni kisebb klubokba, hátrahagytuk a Long Beach Arenában fellépő Eaglest (a szemünk láttára oszlottak fel a színpadon, majd tizenöt évig nem adtak újabb koncertet) és a tavaly februárban a The Wallt előadó Pink Floydot a Sports Arenában, változott a zenei ízlésünk, ezek helyett az X-et néztük a Whiskyben, a Go-Go’st a Starwoodban, a Plimsoulst a Roxyban. Ezen a nyáron megváltozott a divat: az osztályban az összes srác Ralph Lauren Polo inget hordott merész húsvéti tojás színekben – rózsaszín, kék, zöld és lila –, amit Thom Wright és én kezdtünk el, de most felhajtott gallérral, hozzá kockás rövidnadrágot és kardigánt, az iskolai egyenruha részeként öltönyinget viseltünk az Armani-sas logójával, a bevett csatos cipőt és teniszcipőt pedig felváltotta a vitorlás- és a félcipő. A férfidivat akkoriban áramvonalas és elitdiákos volt, néha kissé olaszos, inkább hajazott a Finzi-Continiék kertjére, mint Az elveszett fiúkra – messze jártunk még a válltömésektől, a Bundesliga-frizuráktól és a nyolcvanas évek közepének giccses bohóckodásától, a legtöbb fiú rövidre nyírva hordta a haját és elegánsan öltözködött, míg a lányok retró klasszikusokból szereztek divattippeket: Capri nadrágok, buborékszoknyák, taftszövet. Próbáltunk stílusosan kinézni, a menőséget kerestük, felnőttek akartunk lenni. Az MTV augusztusban kezdett klipeket sugározni, de egyikünknek sem volt fogalma róla, mivé növi majd ki magát a dolog – a csatornán a „Video Killed the Radio Star”-t adták le először a Bugglestől, és bár ismertük a számot, és hallgattuk ezt az albumot, a The Age of Plasticot, nem is sejtettük, végső soron milyen merész jóslattá válik majd ez a dal a klipjével együtt.

Mint mondtam, 1981 nyara egy álom volt – szerettem mennyeinek nevezni –, és emiatt úgy képzeltem, egy viszonylag zökkenőmentes végzős év vár ránk, amelyet könnyedén végigcsinálok, mintha egy alaposan elpróbált szerepet játszanék, miközben kitalálom, merre meneküljek, feltehetően a keleti partvidékre, talán még messzebb, esetleg a tengerentúlra. Milyen ártatlan év lesz, gondoltam, miközben vezettem a Sunseten, simán túl fogom élni.

NYÁR VÉGÉRE MEGÉRTETTEM, hogy bár legalább hetedik osztály óta ismerjük egymást, elvileg rettentő közeli barátok vagyunk, és számtalan ártalmatlan tényt feltételezünk egymásról, az is kiderült, hogy ezek a feltételezések valójában nem fedik a valóságot, és tudatosítottam magamban, hogy ezen a nyáron olyan dolgok történtek velem, amiket sosem fogok elmondani a legjobb barátaimnak, Thom Wrightnak és Susan Reynoldsnak, vagy az új barátnőmnek, Deborah Schaffernek. Sosem fognak tudomást szerezni az álomba illő meztelen délutáni úszásunkról az osztálytársunkkal, Matt Kellnerrel Encinóban, vagy hogy miként cirógattam Ryan Vaughn belső combját a Town & Country háromtermes moziban, ahol megnéztük a Menekülés New Yorkbólt, betépve az anyám számtalan gyógyszeres dobozának egyikéből lenyúlt Valiumtól; már láttam a filmet, de nem zavart, csak arra vágytam, hogy Ryan közelében üljek egy moziterem sötétjében. Az osztálytársaim nem fognak tudomást szerezni arról, hogy Matt Kellner leszopott a medence melletti vendégházban, amelyben a szülei a Haskell Avenue-n álló fejedelmi birtokán lakott, majd én is elé térdeltem, és viszonoztam a szopást, vagy hogy Ryan Vaughn, az iskolai fociválogatott társcsapatkapitánya azon az augusztusi éjszakán alig néhány héttel ezelőtt nem tolta el a kezem a combjáról a sötét moziteremben.

2

ÉS AMIKOR MEGÉRKEZTEM Debbie-ékhez azon a munka ünnepe előtti vasárnap estén, Ryan Vaughn már a medence szélén állt Schafferék kertjében, kezében egy Coronával.

Épp csak alkonyodott, Ryant hátulról világította meg a fény, halovány árnyék a kéken derengő medence és a rózsaszínben játszó égbolt előtt, Thom Wrighttal és Jeff Taylorral beszélgetett, mindhárman Polo inget és pasztellszínű rövidnadrágot viseltek, és valahol Pat Benatar a „We Live for Love”-ot énekelte – nem volt hangos, csak a kültéri hangszórókból szólt, háttérzaj az együtt szórakozó srácoknak, amíg Paul, a Shafferéknek dolgozó fekete komornyik elkészítette a burgereket és hot dogokat, és beizzította a grillsütőt a vendégház melletti alkóvban. Többféle italt (üdítőket, gyümölcsleveket, jeges teát, limonádét) tettek ki egy asztalra Paul mellett, de volt több üveg Corona is egy jéggel teli ezüstdézsában, amelyből páran a srácok közül már kiszolgálták magukat, például Thom, Jeff és Ryan, majd kezében szintén egy Coronával csatlakozott hozzájuk Dominic Thompson, akit egész nyáron nem láttam – Európában volt. Pat Benatart a Go-Go’s váltotta, és elindult a Beauty and the Beat album, kezdve az „Our Lips Are Sealed”-del, miközben lementem a kőlépcsőkön a medencéhez, ahol a többiek összegyűltek – fejből tudtam ezt az albumot, ezt hallgattuk egész nyáron 1981-ben. Billie, Schafferék golden retrieverje körülöttünk mászkált, és néha valaki szórakozottan megsimogatta.

Ahogy ráfordultam Schafferék Bel Air-i kúriájának felhajtójára, amelyen máris kocsik sorakoztak – valami belém hasított, amikor megláttam Ryan fekete Trans Amjét –, feltűnt, hogy Thom és Susan nem vártak meg, pedig csak percekkel előttem érkeztek, és azt is tudtam, hogy Debbie még nem ért vissza a malibui lovardából, így maradt időm beszélni Ryannel, mielőtt Debbie megzavarna minket. A bejárati ajtó nyitva volt, a hall hatalmas csillárja alatt áthaladva elindultam a süllyesztett nappali előtt vezető folyosón, és a nappaliban megpillantottam Liz Schaffert, Debbie anyját, épp telefonált, bő köntösben, kezében egy feltehetően vodkával teli pohárral, amelyet mosolyogva felém emelt, ahogy elhaladtam, én pedig visszaintegettem, majd átvágtam az étkezőn és a konyhán, majd köszöntem Mariának, Schafferék házvezetőnőjének, és felmarkoltam egy adag tortillachipset, miközben két másik alkalmazott épp elkészítette a többi ételt aznap éjjelre – friss salsa szószt, krumplisalátát, káposztasalátát, főtt kukoricát –, Steven Reinhardt, Schafferék személyi asszisztense pedig az imént kiszállított Häagen-Dazs fagylaltot pakolta a hűtőkamrába. A nyitott tolóajtón át kimentem a hatalmas hátsó kertbe, majd rátértem a letérkövezett járdára, amely az eukaliptuszokkal és fenyőkkel körülvett medencéhez, azon túl pedig a teniszpályához vezetett. Susan már elnyúlt a napozóágyon, Tracy Goldmannel és Katie Harrisszel beszélgetett, Thom és Jeff mellette álltak, és nagyokat bólogattak valamire, amit Ryan mondott, mindhárman egy sárgában és kékben pompázó hatalmas napernyő alatt, a háttérben meggyújtott bambuszfáklyák szegélyezték a kertet, miközben szólt a Go-Go’s.

LEMENTEM A LÉPCSŐN A MEDENCÉHEZ, és az volt az első gondolatom: Ryan mit keres itt?

Arra a megfejtésre jutottam, hogy Ryan Thom barátja, és bár csak látásból ismeri Susant, Susan Thom barátnője, Debbie Schaffer pedig Susan legjobb barátnője, ezért lehet ő is itt – logikus, de ideges lettem, amikor megláttam, pláne, hogy ez egy kicsi és zárt, nagyjából tizennégy fős brancs volt, és úgy vettem észre, Debbie nem hívott meg senki mást, és bár sok osztálytársunk még az utolsó nyaralását töltötte, biztos voltam benne, hogy sokan már hazaértek, és elgondolkodtam rajta, mit érezhetnek azzal kapcsolatban, hogy nem hívták meg őket Debbie kerti sütögetésére a munka ünnepe előtti hétvégén – ám Debbie így működött, fontos volt neki az exkluzivitás, és örömét lelte abban, hogy gondosan megválogatja, kit hív meg és kit nem, kivel megy el Billy Idolra a Madame Wong’sba, Duran Duran medencés bulira a Hiltonba vagy a Fleetwood Mac backstage-ébe a Hollywood Bowlba.

Ryan Vaughnnal úgy hetedik osztály óta ismertük egymást, de csak tavaly májusban barátkoztunk össze, amikor elkezdtünk együtt ebédelni a Buckley sportcsarnokának kerthelyiségében, eleinte nehezen megmagyarázható okokból. Habár lehet, hogy a motivációink nagyon is egyértelműek voltak, csak mindketten szégyelltük őket, és nem vettünk róluk tudomást. Mindig megnéztem magamnak Ryant, mert gyönyörű férfinak tartottam, igazi melegfantáziának, rajzfilmcsődörnek, és mint Thom esetében, emiatt képtelenség volt figyelmen kívül hagyni, ám ahogyan azt középiskolás éveim során mindinkább érzékeltem, Ryannel az volt a baj, hogy míg Thom mindenkit lekenyerezett, Ryan megmaradt távolságtartónak és zárkózottnak, főleg olyasvalakihez képest, aki ilyen jól néz ki, és akiben megvan a lehetőség, hogy versenyre keljen Thom Wright népszerűségével, és egy adott ponton elkezdtem megérteni, miért – összefüggött az érzéseimmel. Én voltam Ryan. Egyformák voltunk. Rájöttem, hogy Ryan valójában az iskola élsportolója, aki nem vállalja fel, hogy meleg, klasszikus klisé, szerintem senki sem hitte volna el, ha bizalmasan megosztom vele, mint ahogyan azt sem, ha előadom, mi történt köztünk Ryannel az utolsó évünk első hónapjaiban a Buckley-n. Fokozatosan rájöttünk valamire a másikkal kapcsolatban.

Úgy vélem, ez azért fordulhatott elő, mert kocsival jártunk, és minden korábbinál könnyebben mozogtunk, ami beindított valamit; hirtelen lehetőségek nyíltak meg előttünk, narratívák, amelyeket immár önállóan alakíthattunk. Talán azzal a pillantással kezdődött, amelyet Ryannel a Kaliforniai Egyetem farsangi buliján vetettünk egymásra 1980 májusában, tizenhat évesen – a gondolattal, hogy kamaszkori óvatosságunk mögött váratlanul megjelent a szex ígérete, és megtaláltuk egymást, akár a titkos ügynökök, anélkül, hogy bárkinek elmondtuk volna, és mintha rejlettek volna ebben bizonyos lehetőségek, amelyeket egyikünk sem mondott ki, míg végül tavaly nyáron, júniusban, amikor Westwoodban kocsikáztunk Ryannel, megmutatott nekem egy focizás közben szerzett horzsolást a felső combján, de ahelyett, hogy feltűrte volna a rövidnadrágját, felülről húzta le az egyik oldalát, hogy megmutassa a zúzódást, mire az egész világ kizökkent; az „Urgent” szólt a rádióból a Foreignertől, én pedig megláttam a sápadt bőrt, az izmos combot, a feszes farpofát, a szőrpamacsot a bokszeralsója szegélye felett. Természetesen kihívásnak szánta, és amikor találkozott a tekintetünk, kellett egy pillanat szünet, mielőtt mindketten elnevettük magunkat, és igen, az encinói moziban kezdődött, amikor megnéztük a Menekülés New Yorkbólt – hirtelen ráébredtünk, hogy nyitottak vagyunk a lehetőségekre. Bár valójában a filmnézés előtt kezdődött. Ryan átjött értem a Mulhollandra, senki sem volt otthon, én pedig felhívtam a szobámba. Fehér farmert viselt felhajtott nyakú pasztellkék Polo inggel, egy zsinóron Vuarnet napszemüveg lógott a nyakában, szőke haja középen elválasztva, rövidre nyírva és hátrafésülve. Készségesen követett a kihalt folyosón a szobám felé, kíváncsi volt, de aztán észbe kapott, és megállt – túl gyorsan hajtottam rá, korábban nem beszéltünk erről, és felkészületlenül érte –, majd egyszerűen annyit mondott, kissé akadozva: – Szeretném… de még nem… nem most.

Némiképp meglepett, hogy Ryan, aki heterónak tűnt, tényszerűen beismerte, hogy osztozik a hajlamaimban, de ő sokkal konzervatívabb és középosztálybelibb családból származott, mint a Buckley többi diákja, méghozzá Northridge-ből, és a családja többé-kevésbé vallásos volt. Éreztem valami halovány közös hullámhosszt kettőnk között tizenegyedikben, de ez csak akkor vált nyilvánvalóvá, amikor május végén elkezdtünk együtt ebédelni a Buckley udvarán, és hirtelen nagy mennyiségben felszínre tört a céltalan flörtölés, amivel Ryan visszaigazolta a sejtésemet. A többi diák nem gyanakodott Ryan Vaughnra, mert Ryan haversrác volt, tesó, laza. Inkább tűnt menő magányos farkasnak, mint olyasvalakinek, aki csendben kiszorult a közösségből, de tudtam, hogy ez színjáték, meghúzza magát, amíg kiszabadulhat a középiskolából, elhagyhatja Los Angelest, kereshet egy távoli főiskolát és tiszta lappal kezdhet, újra kitalálhatja magát, mint én. Ez volt a terve. Az enyém is. Azóta csak egyszer kavartunk Ryannel – átjött augusztus közepén, hogy megmutassa az új Trans Am kocsiját, a hozzá tartozó CB-rádióval. Senki sem volt otthon a házunkban a Mulhollandon, végre az ágyamba döntöttem, miközben mohón csókolóztunk és levetkőztettük egymást. Bár a dolgok végre beindultak, és akartam a folytatást, a nyár végétől szeptember első hetéig Ryan inkább elment Michiganbe meglátogatni a távoli rokonait, én pedig azóta nem láttam.

RYAN MONDOTT VALAMIT THOMNAK, és tett egy kézmozdulatot az irányomba, mire Thom megfordult, rám mosolygott, focistagesztussal felemelte a Corona sörét. Ryan mondott még valamit, Thom vállára csapott, és otthagyta, mire Thom Susanhez fordult a nyugágyon, aki az illendőnél egy pillanattal tovább nem vett róla tudomást. Néztem a közeledő Ryant, úgy éreztem, valamelyest határozott céllal indult el, és nem kerülte el a figyelmemet, hogy útközben letette félig kiürült sörösüvegét egy asztalra, ezzel jelezve, hogy távozik. Billie, a golden retriever egy darabig elkísérte a térköves lépcsőn, majd meggondolta magát, és visszakocogott a medencéhez. Ryan odajött hozzám, gyönyörű, kifejezéstelen arcán nyoma sem látszott érzelmeknek. Felvonta a szemöldökét.

– Szia – szólaltam meg végül, próbáltam fesztelennek hangzani.

– Szia – mosolyodott el: közelről láttam, milyen valódi és laza a mosolya.

– Milyen volt Michigan? – kérdeztem, pedig nem érdekelt.

– Ezt már kérdezted – felelte. – A múltkor. Telefonon.

– Ja. Tényleg.

– Király volt – mondta diplomatikusan. Körülnézett az udvaron, majd egyenesen rám pillantott. Hallgattunk: azóta nem találkoztunk, hogy azon a délutánon leszoptuk egymást a szobámban. Most újra rám tört – valamit beindított a jelenléte – és azonnal elöntött a vágy. Ryan észrevette, hogy nagy levegőt veszek és sóhajtok, azonnal levágta, hogy mit árultam el neki puszta gesztusokkal, és egyenesen az arcomba nevetett.

– Csigavér – mondta halkan.

– Elmész? – kérdeztem elpirulva.

– Ja – felelte, miközben újra körülnézett a kertben. Kivártam. – Jó lett volna találkozni, de nincs sok kedvem itt lebzselni.

– Miért nincs?

– Nem nekem való. Te is tudod.

Elgondolkodtam, pontosan mit érthet ez alatt, de valahol tisztában voltam vele.

– Hát, én sem akarok maradni…

– Azt hittem, otthon leszel ma délután – vágott a szavamba.

– Nem mondtam, hogy kimegyek a lovardába? – kérdeztem vissza idegesen.

– A lovardába?

– Megnézni Debbie új lovát.

– Ööö, nem, nem emlékszem, hogy mondtad volna – felelte. – Az új lovát? – Még egy példája annak, hogy mit utált Ryan ebben a társaságban.

– Aha – feleltem. – Malibuban.

– Nem. – Ryan körülnézett, mintha valami folyamatosan elvonná a figyelmét.

– Hát…

– Nézd, mennem kell.

– Veled megyek.

– Ne, ne, maradj csak itt, ne gyere utánam, tök oké. – Elnézett a vállam felett. Debbie jött le a lépcsőn – átöltözött, amióta hazaért a Windoverből, sokat megmutató Camp Beverly Hills pólót viselt csíkos Dolphin rövidnadrággal –, mezítláb, kezében meggyújtatlan szegfűszeges cigarettával, haját fejpánttal fogta hátra. A mosoly, amellyel Ryan üdvözölte Debbie-t, az ellentéte volt annak, amit én kaptam tőle – az álszívélyes Ryan, akinek kezd elfogyni a türelme. Pánikolni kezdtem, hogy Ryan nem veszi ugyanolyan komolyan a köztünk történteket, mint én, és próbáltam azzal mérsékelni a frusztrációmat, hogy úgy teszek, mintha nem érdekelne. A Go-Go’s megalázó módon a „Lust to Love”-ot énekelte, és ebben a pillanatban hálát adtam érte, hogy Debbie megérkezett, és megzavarta a társalgást.

– Helló, srácok, szia, édes – mondta, és megölelt mindkettőnket. Kissé be volt tépve a koksztól, mert biztos vagyok benne, hogy szívott – kis tasakokban tartotta mindenfelé, és olyan lazasággal használta, mintha csak koffeintablettát kapna be. – Elmész? – kérdezte Ryant eltúlzott aggodalommal, amit idegesítőnek találtam. Debbie hozzám préselte magát, átkarolta a derekam, a melle a mellkasomnak nyomódott – utáltam, hogy Ryan szeme láttára mutatjuk ki nyilvánosan az egymás iránti vonzalmunkat, de ő egy pillantásra sem méltatta, csak kedélyesen vállat vont.

– Aha, mennem kell… csak be akartam köszönni.

– Jaj, ne menj már, maradj még – nyivákolt Debbie. – Tudtál enni valamit?

– Nem vagyok éhes, de köszi.

– Na, maradj még – mondtam.

Ryan haloványan elfintorodott, de kizárt, hogy ez Debbie-nek feltűnt volna.

– Ryan elmegy! Mindenki köszönjön el tőle! – kiabálta túl Debbie a Go-Go’st a medencénél lévő brancsnak, pedig biztos voltam benne, hogy Ryan távozása hidegen hagyta. Mint abban is, hogy ezt Ryan is tudja. A medencénél nem reagált senki.

– Már mindenkitől elköszöntem – nyugtatta meg Ryan.

Rámeredtem, akartam, hogy maradjon, ugyanakkor reménytelenül arra gondoltam: mi értelme lenne?

– Kedd reggel találkozunk – mondta, és ebből kiderült számomra, hogy holnap nem láthatom.

– Utolsó év, bébi! – mondta Debbie.

– Szuper lesz! – kiáltott fel Ryan; ironikusan és hamisan hangzott, de ezt Debbie nem érezte, figyelmét hirtelen a többi vendég kötötte le a medencénél. – Hajrá, Griffek! – tette hozzá Ryan. Ez is mesterkélt volt: a Buckley kabaláját és sportcsapatait nevezték Griffeknek, és tudtam, hogy Ryan viccel, ez a színjáték része. A vállamra csapott, mint az előbb Thomnak, és megszorította, aminek több jelentést tulajdonítottam, mint amennyivel ténylegesen rendelkezhetett, majd Ryan elindult a házba vezető kőlépcsőn.

Debbie megfogta a kezem, és odarángatott a többiekhez. Erőt vettem magamon, hogy ne nézzek vissza a távozó Ryanre, kissé kábán átmentem a medencéhez, felkaptam egy Coronát, Paul kinyitotta nekem az üveget, aztán gépiesen beszélni kezdtem Thomhoz, Kyle-hoz és Dominichoz – a társalgás többnyire Debbie lováról és a lovardába tett kirándulásról szólt, majd átterelődött Dominic európai nyaralására, és hogy milyen országokban járt –, arcunkat megvilágította a medence és a bambuszfáklyák remegő lángja, miközben a Go-Go’s dalai szóltak körülöttünk. Susan a nyugágyon heverészve álmatagon rám mosolygott, és a ház felé mutatott: „Miért ment el?”, formálta hangtalanul a szavakat, mire vállat vontam, és visszafordultam a srácokhoz. Miért tőlem kérdezi? – ötlött fel bennem. Mit tud rólam és Ryan Vaughnról?

STEVEN LEJÖTT A MEDENCÉHEZ, és Debbie kérésére elkezdett fényképeket készíteni. Nem igazán pózolt senki – mert már eleve pózolunk, gondoltam magamban, miközben lágyan leszállt az este; csak Steven felé pillantottunk, és rámosolyogtunk, ő gyorsan felmérte a terepet, és próbált mindenkit lekapni – a főnöke lánya osztotta rá a feladatot, önszántából nem csinálta volna –, Debbie Paullal tárgyalt a grillsütőnél, mint mindig, most is ugráltatta a komornyikot, amit a férfi olyan szívélyességgel viselt, hogy mindig megkönnyebbülést éreztem a láttán, Maria pedig kitette a köretnek szánt salátát és a fűszereket a burgerekhez, hamarosan mindenki szedett magának egy tányérral, és laza, hevenyészett körben leültünk a három nyugágyra, és ahogy besötétedett, a bambuszfáklyák fénye gyengült, a medence fényesebb lett, és egymaga világította meg az arcunkat. Idővel megcsapta az orrom a marihuána szaga, mire körülnéztem: Terry Schaffer rágyújtott egy spanglira, miközben a nyugágyon heverészett a medence túloldalán, a bárpult közelében, távol a fiataloktól.

Eddig nem vettem észre, ami különös, mert akárhányszor itt jártunk a Stone Canyonon, Terry szeretett kínos flörtölésekbe bocsátkozni Thommal, Jeff-fel és velem, általában viccelődve – ez tizenhat éves korunkban kezdődött, amikor kezdtünk rendszeresebben Schafferéknél lógni, egyszerűen azért, mert Debbie-éknek volt a legkirályabb kertje, és nála többször csak Anthony Matthews tartott házibulit; Terry általában odaoldalgott a srácokhoz, és megkérdezte, van-e kedvünk úszni egyet, még akkor is, ha az összejövetel nem a medence közelében zajlott; bármikor szívesen kölcsönadja az egyik fürdőnadrágját, folytatta, vagy akár lehet au naturel, ha minket sem zavar az ilyesmi, mert őt aztán semmiképp – eléggé be volt tépve, amikor ezt felhozta, és mi mindig nemet mondtunk neki. Nem tudom, Thom és Jeff hogy viselte (gyanítom, némi bosszankodással, vagy egyáltalán nem vették a lapot), de engem nem zavart, hogy Terry finoman kikezdett velem, mert ebben nem volt több – bőven kétszer annyi idős volt, mint én, ráadásul Debbie apja, tehát nem lehet köztünk semmi, de tavaly nyáron egy ponton elkezdtem hízelgőnek érezni a figyelmét, fenyegetést pedig sosem láttam benne.

Aznap este Terry bermudát viselt és fekete pólót Az erőszak utcái, a márciusban bemutatott Michael Mann-film logójával – a film tisztességgel, de a vártnál kevesebbet hozott a konyhára –, és hiába volt éjszaka, Terry nem vette le a Porsche Carrera napszemüveget, amelynek lencséi visszatükröződtek a medence kék vizében, és tudtam, hogy stíröli valamelyikünket, Thomot vagy engem, esetleg Jeffet, de az is feltűnt, hogy ezen a nyáron – amikor Debbie pasija lettem – kipécézett magának, akárhányszor náluk voltunk, mert valószínűleg rájött, hogy Thom Wright foglalt, és Jeff Taylor sem elérhető (hacsak Terry nem akart tejelni neki, akárhányszor Jefftől megvonta az apanázst a kiszámíthatatlan, alkoholista apja – kit tudja, mi lett volna Jeffből, ha nincs mellette Ron Levin), de akkor Terry rólam miért feltételezte, hogy bekapom a horgot, amikor a lányával jártam? Hogy jött rá erre a lánya pasijával kapcsolatban? Mivel vezettem nyomra? Sosem határoztam meg magam melegként, de Terry honnan tudta, hogy hajlok ebbe az irányba? Ugyanígy, tűnődtem, én honnan tudtam Ryan Vaughnról tizenegyedikben? Távoli jelzésként gondoltam rá, amilyennel a titkos ügynökök kommunikálnak, miközben néztem, ahogy Billie odaoldalog a nyugágyhoz, és leheveredik Terry alatt.

DEBBIE-NEK BE NEM ÁLLT A SZÁJA, szívta a szegfűszeges cigit – nem evett semmit –, és a közelgő végzős évünkről zagyvált, meg hogy mekkora királyság meg milyen klassz lesz, mintha egy reklámszakembert hallgatnék: öregdiák-találkozó októberben – máris vannak ötletei az osztály mozgó díszletéhez –, aztán májusban szalagavató, máris szervezik, és nyilván elkerülhetetlenül Susanre és Thomra osztják a bálkirály és a bálkirálynő szerepét, a Beverly Hills hotelben tartják majd, utána pedig Dominic Thompson apjának jachtján lesz a buli, és mindezt már lelkesen el is kezdte intézni, köztük a végzős karácsonyi bulit, az évkönyvet, amit Debbie másokkal közösen szerkeszt, és bővül egy „Legszexibb Tanárok” oldallal, az érettségi bankettet Disneylandbe tervezték, és lesz egy zártkörű fogadás a Buckley, a Harvard és a Westlake diákjainak a Blue Bayou étteremben a Karib-tenger kalózai vidámparkban, ahol a Tommy Tutone is fellép – Debbie már le is foglalta a zenekart. Egy idő után elkalandoztam, de amikor újra figyelni kezdtem rá, feltűnt, hogy páran elmentek, és csak a kemény mag maradt, Thom, Susan, Debbie és Jeff Taylor meg Tracy Goldman, akik szerintem jártak akkoriban, bár ezt senki sem erősítette meg. Terry betépve, mozdulatlanul hevert a nyugágyon a medence túloldalán, még az is lehet, hogy elaludt, kezdődött elölről a Go-Go’s lemeze, de valaki levette a hangot, és emlékszem, hogy a „This Town” szólt (…Bet you’d live here if you could and be one of us…),{5} miközben Debbie folytatta a szájtépést, majd hirtelen Susan megszólalt, mintha most jutott volna eszébe valami:

– Jön egy új srác.

– Mi? – kérdezte Debbie; elvesztette a fonalat attól, hogy a szavába vágtak.

– Jön kedden egy új srác – ismételte meg Susan.

A rövid, meglepett csendet követően valaki azt kérdezte:

– Hogy értve?

– Ja – mondtam. – Új srác?

– Úgy, hogy jön egy új osztálytársunk – felelte Susan. – Egy új végzős srác.

– Tényleg? De fura – jegyezte meg Debbie.

– Ki az? – érdeklődött Jeff.

– Aha – szólt közbe Tracy. – Hogy hívják?

– Robert Mallory – felelte Susan.

Mind ekkor találkoztunk először ezzel a névvel. Nem volt ismerős. De a később történtek miatt sosem fogom elfelejteni ezt a pillanatot. A pillanatot, amikor Susan kiejtette a száján. Amikor először hangzott el. Amikor életre kelt.

Robert Mallory.

– Mit tudsz róla? – kérdeztem.

– Semmit – vont vállat Susan. – A címe alapján Century Cityben lakik. A Century Towersben.

– Furcsa – motyogta Jeff. – Nem szoktak utolsó évben új arcok jönni.

– Tudod, hová valósi? – kérdezte Debbie. – Kik a szülei?

Dr. Croft avatta be Susant, hogy Robert Mallory nem Los Angeles-i, hanem Chicagóból költözött ide. Susan kapkodó és zavaros beszélgetést folytatott Crofttal a kötelességeiről a diákönkormányzat idei elnökeként, illetve arról, hogy mit fog mondani, amikor kiáll az iskola elé a kedd délelőtti gyűlésen, ezért nem emlékezett rá, hogy Robert Mallory a nagynénjével, a gyámjával vagy a mostohaanyjával él. (Dr. Croft további részleteket is közölt Robert Malloryről, amelyeket Susan csak később osztott meg velünk.)

– Nem igazán figyeltem – vallotta be, és Thomra pillantott, aki most mellette heverészett a nyugágyon, amelyről Susan fel sem állt egész este, kettesben összebújva, összepréselődve alkalmazkodtak a nyugágy méretéhez; annyit tudott mondani, hogy Croft megerősítette, hogy Robert Mallory kedden bent lesz a campuson.

Akár meg is lepődhettünk volna a visszás helyzeten, de egyikünk sem érezte különösebben szokatlannak. Ritka, hogy valaki utolsó évben váltson iskolát, de a Buckley-t és általában Los Angeles magániskoláinak kiváltságos világát akkoriban arra használták a szülők, hogy saját igényeiknek, beosztásuknak és kényelmi szempontjaiknak megfelelően ide-oda rakosgassák a gyerekeiket, és nyilvánvaló, hogy Robert Malloryt új helyre akarták járatni, valamiért pont ebbe a Los Angeles-i iskolába, hogy le tudjon érettségizni, és nem Bostonba, Philadelphiába, Chicagóba vagy ahonnét ténylegesen származott, ezért a szülei, gyámjai vagy akárkik eldöntötték, hogy a Buckley-ba adják. 1981-ben még nem olyan idők jártak, amikor többezres várólistáról lehetett bekerülni a Los Angeles-i magániskolákba, és a szülők eszüket vesztve próbálták benyomni a gyerekeiket ezekre a listákra, aztán az iskolákba; 1981-ben ha ki tudtad fizetni a tandíjat, lényegében bárhová beírathattad a gyereked – nem volt verseny az elérhető szabad helyekért, nem voltak felvételik, sem pedig végeláthatatlan megbeszélések az iskolai dolgozókkal, meg lekenyerező ajándékok: aki ki tudta állítani a csekket a tandíjról, az bekerült. Így működött a dolog.

De aznap este így is önkéntelenül belém hasított a gondolat – és nem tudom, miért kezdtem gyanakodni –, hogy ha Robert Mallory Century Cityben lakik, akkor jogosult arra, hogy a körzeti Beverly Hills Középiskolába járjon, ahol állami iskola lévén ráadásul még tandíj sincsen, és hirtelen elgondolkodtam rajta, hogy miért nem felelt meg Robert Mallorynek a Beverly Hills Középiskola. Nem mondtam semmit, mert nem voltam biztos a dolgomban, és épp készültem hazaindulni Schafferéktől, mert szükségem volt rá, hogy kocsikázzam a városban, szomorú zenét hallgassak és cigarettázzam, miközben Ryanen gondolkodom. Láttam, hogy Thom és Susan közösen esznek egy kehely eperfagylaltot, és Thom az egyetlen, akit mintha nem érdekelne az elhaló beszélgetés az új diákról – zöld szeme lustán révedt a megvilágított medencére, felső ajka felett rózsaszín fagyimaszat, kissé lépcsőzetesen nyírt barna haja hátrafésülve lebarnult homlokából, és feltűnt, hogy nem itta meg a Coronát, amit érkezésemkor láttam a kezében. Én három üveggel toltam be.

– Hát, remélem cuki lesz – mondta Debbie. Meg akartam jegyezni, hogy „én is”, de nem tettem.

Most már tanúsíthatom, hogy a Ryan korai távozása miatt érzett enyhe csalódottságom ellenére ez a szeptemberi vasárnap volt az egyik, sőt, talán a legutolsó éjszaka, amikor maradéktalanul boldog voltam, és hiányzott belőlem a félelem.

– MENNEM KELL, SRÁCOK – mondtam, és felálltam. Úgy tűnt, mindenki más marad, és rájöttem, hogy még korán van, csak este nyolc, kiment a fejemből, hogy mindenki itt marad megnézni egy új filmet a vetítőteremben: Amerikai románc, romantikus komédia John Belushival és Blair Brownnal, szeptemberben fogják bemutatni, de én nem tudtam volna a filmre koncentrálni aznap este, nemcsak azért, mert egyszerűen nem volt kedvem több időt Schafferéknél tölteni, hanem mert minden gondolatom Ryan körül járt, és elterelte a figyelmemet. Némi halk, tessék-lássék sajnálkozás után Thomtól és Susantől jó éjszakát kívántam mindenkinek, kivéve Terryt, aki kómásan hevert a nyugágyon, és hagytam, hogy Debbie kikísérjen a kocsimhoz. De amikor felért a kőlépcsőn, Debbie egy szó nélkül a hátsó feljáró felé irányított, amelyen anélkül lehetett eljutni a szobájába, hogy át kellene vágni a házon, és csak egyszer ellenkeztem – azt mondtam, fáradt vagyok, és haza kell mennem. Tudta, hogy ez nem igaz, vagy csak nem érdekelte – gyakran hitte rólam, hogy kéretem magam, incselkedek vele, olyan srác vagyok, aki élvezi a játszmázást, a kihívást, és én ráhagytam: Debbie szerette, ha ő a főnök.

Már kezdődött volna a vetítés, és felgyorsultak a dolgok: amint beértünk sötét szobájába, az ágyra lökött, lehúzta a Dolphin rövidnadrágját és a rózsaszín bugyiját, és azonnal szétterpesztett lábbal az ölembe ült, fölém hajolt, a számra nyomta puha ajkát, miközben a rövidnadrágom cipzárjával ügyetlenkedett. Felemeltem a csípőmet, hogy az alsómmal együtt lehúzhassa a rövidnadrágot a combom közepéig, de még alig állt fel a farkam. Debbie viszont begerjedt, telhetetlen volt, és miután hasztalanul szopta a farkam, a puncijához irányította a kezem, máris csúszós és nedves volt, magába húzta az ujjaimat. Még mindig nem volt erekcióm, de szerintem ott és akkor ez Debbie-t nem érdekelte – egyszerűen a hátára fordult, széttárta a lábát, felhúzta a Camp Beverly Hills pólóját és ellentmondást nem tűrően a mellére vont. Emlékszem, rózsaolaj illata volt aznap éjjel, szívogattam megkeményedő mellbimbóit, közben ő a csiklójához irányította a kezem, masszíroztam, lába a lehető legszélesebbre széttárva, szeméremajkai forrón tátongtak, Debbie odaszorította a kezem, durván megujjaztam, mielőtt visszahúzta volna a csiklójához. A melle nagy volt és szinte tökéletes alakú, végignyaltam, ajkam közé szorítottam a bimbókat, amelyek kicsik voltak, rózsaszínek és nedvesek a nyálamtól, és mostanra teljesen megkeményedtek. A farkamért nyúlt, de az még csak félig volt merev, és még ha sikerül is erekciót produkálnom, megtartani nem bírtam volna, mert odakint mindenki Debbie szobája alatt járkált, hallottam a hangjukat az ablakon keresztül, ahogy a brancs elindult a kőlépcsőn a házhoz, és befeszültem a háttérzajtól. Ám Debbie mindig gyorsan elment, percek alatt képes volt eljutni az orgazmusig, egészen kevéstől is elélvezett, és most is így történt. Még mindig hallottam, ahogy a többiek felfelé tartanak a lépcsőn a medencétől a házba, a hangjuk elhalkul és visszaerősödik, tompán hallatszik a lenti vetítőteremből, ahol Steven bejelentette a filmet – ő volt a gépész. Debbie összerándult, ajkai a számon, és halkan nyögdécselve elélvezett. Majd zihálva azt kérdezte:

– Jól vagy?

– Ja, ja, ja – nyugtattam meg, miközben felültem.

Megcsördült az ágya melletti telefon – rózsaszín, tárcsás készülék, mellette a Beverly Hills Diet egy kötete –, és ő azonnal felvette.

– Igen? – Hallgatott. – Oké, Steven. Rögtön megyek. – Hátravetette a fejét. – Nem, szerintem még mindig a medencénél van. – Rám nézett. – Nem, itt van velem a szobámban. – Letette, és anélkül, hogy rám nézett volna, azt mondta: – Kezdődik a film. Biztosan nem akarsz maradni?

– Nem – feleltem. – Jobb, ha megyek.

– Lüke vagy – mondta.

Áthajolt felettem, és felkapcsolta a lámpát az ágy mellett, fénybe borítva a korallszínű, hatalmas szobát, az egyik falon trófeákkal megrakott polcsor, plakettek, díjszalagok és fotók – megannyi lovas emlék az elmúlt öt évből. Egy másik falat új bandák friss poszterei borítottak, Debbie együtt bulizott a tagokkal; annak mementója, hogy Debbie gazdag Beverly Hills-i groupie volt, tizenhét éves, szexi, kifinomult és épp elég életunt ahhoz, hogy megkeressen bármilyen bulit és bejusson. A kezem nyálkás volt, úgy csillogott, mintha olajjal kenték volna be, Debbie pedig kiment a fürdőbe, amely majdnem akkora volt, mint a szobája, és becsukta maga mögött az ajtót. Hallottam a vízcsobogást, miközben fogtam pár zsebkendőt, és megtöröltem a kezem, majd felálltam, és felrángattam az alsómat és a rövidnadrágomat.

Debbie sietve kijött a fürdőből – megcsúszott egy könnyű, pamut melegítőalsón, szintén Camp Beverly Hills –, apró műanyag tasakot tartott a kezében, gyorsan szippantott két adagot, és megkínált. A fejemet ráztam. Debbie vállat vont.

– Később találkozunk – mondta. – Kezdődik a film.

– Oké – mondtam. – Kedden.

– Nem holnap?

– Nem. Muszáj… készülnöm, izé, a sulira.

Mindketten elhallgattunk, szótlanul megállapítottuk, milyen furcsán hangzott ez egy tizenhét éves férfitól.

– Oké, mindegy. Nyomi vagy. – A szemét forgatta, nem volt ideje vitatkozni. Szájon csókolt, majd kisietett a szobából, ezúttal a főépületbe vezető ajtón, majd lement a vetítőterembe.

KÖVETTEM DEBBIE-T AZ ELŐCSARNOKBA vezető, nagy, ívelt lépcsőn, végigsuhant a folyosón, én pedig hallottam az elcsendesedett házban, hogy kezdődik a film a vetítőterem csukott ajtói mögött. Megálltam, ott maradtam a lépcső alján, a zsebembe nyúlva kitapogattam a kocsikulcsot, és épp indultam a bejárat felé, amikor hallottam, hogy valaki a nevemen szólít. A hang az előcsarnokból nyíló nappaliból jött, mire én megembereltem magam. Kimért hang volt, de egyúttal riadtnak hangzott, mintha valamivel megleptem volna a tulajdonosát. Tudtam, ki az; kerültem már hasonló helyzetbe. Lassan lépdeltem a nappali bejárata felé, ahol Liz Schaffer ült egy virágmintás fotelben, előregörnyedve, könyöke a térdén, egyik kezében ugyanazt a poharat tartotta, amelyet korábban is láttam nála – de most valahogy ziláltnak tűnt, valami történt az azóta eltelt néhány órában, hogy először találkoztam vele, és telefonálás közben ártatlanul intett, hogy menjek be hozzá. Liz Schaffer meglehetősen szép nő volt – 1981-ben még csak harmincas éveinek végén járt, tizenévesen és húszas éveinek elején híres modell volt, mielőtt hozzáment volna Terryhez, de ezen az estén az arca határozottan idősebbnek és kipirultnak hatott, afféle döbbent grimaszba dermedt, és Bijan köntöse félig szétnyílt, amitől kilátszott a melle. Egy pianínó volt mellette és egy olyan irdatlan virágcsokorral teli váza, hogy súrolta a nappali gerendás mennyezetét. Csak álltam földbe gyökeredzett lábbal, nem tudtam, mihez kezdjek, miközben Liz folyamatosan hunyorogva nézett rám, pedig a nappali és az előcsarnok összes lámpája fel volt kapcsolva – mégis úgy tűnt, erre a pár percre Liz elfelejtette, milyen néven szólított. Aztán eszébe jutott, és csalódottnak tűnt.

– Nem maradsz a filmre, Bret? – kérdezte megjátszott hitetlenkedéssel, mintha a távozásom megsértette volna.

– Mennem kell – mosolyodtam el feszülten, és a bejárati ajtó felé intettem. – Nem, nem maradok a filmre.

– Hová? Mi dolgod van? – Előregörnyedve, mozdulatlanul rám meredt.

– Csak… mennem kell – feleltem, újra az ajtóra mutatva, majd mintha egy gyerekhez beszélnék, azt kérdeztem: – Te megnézed a filmet, Liz?

– Hol a férjem? – kérdezte, miközben felült. Liz nem lett ügyetlen részegen – amikor betintázott, túl dühösnek tűnt ahhoz, hogy elessen vagy kidőljön, és sosem folytak szét a szavai. Mindent feltűnő megvetéssel ejtett ki a száján: sőt, felvett egy enyhe brit akcentust, amellyel önuralmat és arisztokratikus normalitást igyekezett sugallni. Amikor rájött, hogy az imént kérdeztem tőle valamit, torz, gonosz vigyorral válaszolt: – Nem, nem nézem meg a filmet, Bret.

Próbáltam adni az udvarias vendéget, a lánya szívélyes pasiját, miközben óvatosan hátrálni kezdtem, és azt mondtam: – Értem, hát, jó éjt, izé, Liz, viszlát…

– Ne merészelj itthagyni! – förmedt rám.

Megálltam, és nagyon óvatosan, megmaradva ugyanabban a testtartásban, azt feleltem: – Liz, fáradtnak tűnsz.

Megpróbált felállni, nekitántorodott a fotelnek. Majdnem odamentem, hogy segítsek neki, de eszembe jutott, hogy ezzel talán csak feldühíteném, úgyhogy maradtam ott, ahol voltam. Minden hirtelen mozdulattól csak még jobban felbőszülhet. Vagy előfordulhat, hogy rám hajt, részegen kikezd velem; nem ez lenne az első alkalom.

– Ne beszélj velem leereszkedően – mondta Liz, közben a fotel karfájába kapaszkodva felállt, és a köntöse teljesen szétnyílt, feltárva, hogy nem visel fehérneműt. – Tízéves korod óta ismerlek, Bret. Ne beszélj velem leereszkedően. – Lehunyta a szemét, és a fejét csóválta.

– Sajnálom, Liz. Tényleg mennem kell.

– Hol a férjem, baszki? – förmedt rám váratlanul. Kinyitotta a szemét. Engem nézett.

– Azt hiszem, kint a medencénél – feleltem.

– Kint a medencénél? – kérdezte értetlenül. – Kint. A medencénél.

Mozgást érzékeltem tőlem balra – valaki a folyosón. Steven volt az. Végigmértem, ahogy közeledett a nappali felé: negyvenes éveinek közepén járt, göndör hajú, zavart tekintetű, bukott forgatókönyvíró, aki most mindenes asszisztensként dolgozott Schafferéknek. Alig ismertem, bár náluk volt 1977 óta – ő volt a sofőrjük, a titkárjuk, gyakran ment Terryvel üzleti utakra, és a kúria melletti vendégházban lakott. Tudtam, hogy Steven heteró, és voltak barátnői, tehát nem lehetett köztük semmi, ráadásul szerintem távolról sem volt Terry esete. Mindig fura alaknak gondoltam Stevent, és tartottam tőle a távolságot, de ezen az estén megkönnyebbültem, hogy felbukkant.

– Kivel van a férjem? – támaszkodott meg Liz a fotelen. Most úgy tett, mintha ez jogos érdeklődés lenne, ugyanakkor kissé fenyegetőnek is hatott. – Meglep, hogy nincs lent a többi fiúval…

Fájt, akárhányszor Liz utalást tett Terry homoszexualitására – mindig megalázónak éreztem, de sosem szóltam semmit. Nem akartam, hogy jobban belemenjünk, és igazat kelljen adnom neki.

– Mennem kell – mondtam. – Steven mindjárt segít neked.

– Hová mész, Bret? – kérdezte Liz, miközben megpróbált elindulni. – Vissza a medencéhez? Megnézed a fartúró férjemet a medencénél?

– Hé, menj nyugodtan, Bret – mondta Steven, majd halkan hozzátette: – Elintézem.

– Ugye tudod, hogy a férjem buzi? – Liz ezt őszinte nyugalommal közölte.

– Szia, Liz – mondta Steven, miközben lement a nappaliba vezető lépcsőn. – Mi újság?

– Bret épp indul – felelte Liz színpadias kézmozdulattal. – Azt mondta, a férjem kint van a medencénél. Bármit is jelentsen ez. Igaz ez, Steven?

Steven kivette a kezéből a poharat, miközben a nő könyörgő arckifejezéssel meredt rá, de a felszín alatt még mindig fortyogott benne a harag.

– Szerintem igaz – felelte Steven, és kecses mozdulatsorral lerakta a poharat, belekarolt a nőbe, és elkezdte finoman átterelni a nappalin.

Az ajtó felé fordultam. Liz észrevette, és feddőn utánam szólt: – Ne merészelj faképnél hagyni. Tízéves korod óta ismerlek. Ne merészelj faképnél hagyni, Bret… – Hátranéztem. Liz próbált kiszabadulni Steven szorításából, de a férfi tyúklépésben terelgette tovább a nappaliban.

– Most lefekszünk, Liz – mondta Steven. – Oké? Most felviszlek az emeletre.

Steven bólintott, jelezve, hogy ura a helyzetnek, és ideje távoznom. Utoljára Liz sírását hallottam, Steven próbálta vigasztalni, majd becsuktam magam mögött a bejárati ajtót.

A SÍRI CSEND BEL AIRBEN rögtön emlékeztetett rá, milyen az épelméjűség, szemben Schafferék álfrancia Tudor-stílusú kúriájának zajos és abszurd bonyodalmaival, és újra rájöttem, hogy távolodom Debbie-től, Liztől és Terrytől meg az összes hasznavehetetlen barátomtól, akiket alig egy év leforgása alatt magam mögött hagytam. Bár még csak fél kilenc volt, kimerültnek éreztem magam, de nem volt kedvem hazamenni – valami feszült bennem. Úgy éreztem, hajt előre, megfoghatatlan volt és nyugtalanító, egyfajta éhség; ébren akartam maradni, és azt kívántam, bár elhoztam volna egy pakk kokaint Debbie-től, de nem akartam visszamenni közéjük. Visszatekintve ez viszonylag átlagos este volt Schafferéknél, eltekintve egyetlen apró részlettől. Immár bekerült a narratívába a fiú neve, egy idegené, a rejtélyes új diáké, és folyamatosan erre terelődtek a gondolataim. Robert Mallory. Aztán Billie megijesztett az ugatásával a hatalmas kertben. A kocsibeállón voltam, nekidőltem a Mercedesnek, számba vettem a lehetőségeimet, majd felnéztem a házra, és megfordultam, hogy beszálljak a kocsiba. Ekkor vettem észre egy alakot, aki engem nézett a rombuszmintás emeleti ablakból, a lépcsősor tetejénél. Egy pillanatra azt hittem, Terry az, végre fel tudott állni, és elindult lefeküdni Liz mellé, aki reményeim szerint ekkorra már kidőlt. Pedig valójában Steven Reinhardt, Terry asszisztense bámult le rám.

Riadtan felemeltem a kezem, egyetlen mozdulat, integetésnek sem nevezném. Egy pillanatra úgy tűnt, észre sem vette, amitől felállt a szőr a hátamon, mert eszembe juttatta, mindig is milyen furának tartottam Stevent. De mintegy végszóra hirtelen felfogta, mit kell tennie, és felemelte a kezét meg a karját – mint egy földönkívüli, vagy egy robot, aki olyasvalakit üdvözöl, akivel most találkozik először. Néztem a fenti ablakot – alig láttam Stevent, csak a göndör frizuráját tudtam kivenni, keszeg testalkatát az elmaradhatatlan garbójában, mögötte a csillár éles fényeit, mellette a páfrány árnyékát. De aztán rájöttem, hogy egy fényképezőgépet tart a kezében, azt emelte fel: lefényképezett. Ez meggyőzött, hogy szálljak be a kocsiba, és álljak ki a felhajtóról, és amikor már az East Gate-nél jártam Bel Airben, lefordultam az üres Sunset Boulevardra, és úgy döntöttem, passzolom a Beverly Glent, amely hazavitt volna a Mulhollandra, és ehelyett Hollywood felé indultam, ahonnan az autópályákon keresztül jutok majd vissza a Valley-be.

{1} Emlékszel a régi Los Angelesre,
Amikor mindenkinek volt Chevrolet-je?
Barna bőrével meg a kefehajával
az ízig-vérig amerikai szomszéd srác hová lett?

{2} Nem jelent nekem semmit, ez nem jelent nekem semmit.

{3} Tudom, hogy fáj a búcsú, de ideje szárnyra kelnem.

{4} Nem tudom, miért tör rám néha a félelem.

{5} Fogadok, hogy szívesen élnél itt, és lennél egy közülünk.