A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Salman Rushdie: Victory City

Random House, New York, 2023

Copyright © 2023, Salman Rushdie

All rights reserved

Fordította

Greskovits Endre

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Greskovits Endre, 2024

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Tóth Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-423-5

Hanannak

TARTALOM

Első rész / Születés

Második rész / Száműzetés

Harmadik rész / Dicsőség

Negyedik rész / Bukás

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ RÉSZ

Születés

1

Élete utolsó napján, amikor kétszáznegyvenhét éves volt, a vak poéta, csodatevő és prófétanő, Pampá Kampana befejezte hatalmas elbeszélő költeményét Bisznagáról, és a jövőnek szóló üzenetként egy viasszal lepecsételt cserépedényben elásta a romos királyi udvar szívében. Négy és fél évszázaddal később találtunk rá erre az edényre, és első ízben olvastuk a Dzsajaparádzsaja („Diadal és vereség”) című halhatatlan remekművet, amelyet a prófétanő szanszkritul írt, huszonnégyezer versével olyan hosszú, mint a Rámájana, és megtudtuk belőle a birodalom titkait, amelyeket több mint százhatvanezer napon át leplezett a történelem elől. Csak a megmaradt romokat ismertük, és a történetét őrző emlékezetünk szintén romba dőlt az idő múlásának, a memória tökéletlenségeinek és a később élők hazugságainak következtében. Ahogy olvastuk Pampá Kampana könyvét, úgy nyertük vissza a múltat, s a bisznagai birodalom valódi formájában született újjá a harcosnőivel, aranyhegyeivel, nemeslelkűségével, gyengeségeivel és erősségeivel egyetemben. Először hallottunk teljes beszámolót a királyságról, amely egy tűzzel és egy levágott fejjel kezdődött és végződött. Ezt a történetet meséli el egyszerűbb nyelven e mai szerző, aki se nem tudós, se nem költő, csupán meseszövő, és ezt a változatot a mai olvasók puszta szórakoztatására és lehetséges épülésére ajánlja, öregekére és fiatalokéra, műveltekére és nem annyira műveltekére, azokéra, akik a bölcsességet keresik, és azokéra, akiket mulattat a dőreség, északiakéra és déliekére, a különböző istenek és nem istenek követőiére, a széles és szűk látókörűekére, férfiakéra, nőkére meg a rajtuk túl és köztük lévő nemekére, nemesi és közrendű sarjakéra, derék és gazemberekére, sarlatánokéra és idegenekére, alázatos bölcsekére és magukba szédült bolondokéra.

Bisznaga története az időszámításunk szerinti tizennegyedik században kezdődik annak a területnek a déli részén, amelyet ma Indiának, Bháratnak, Hindusztánnak nevezünk. Az öreg király, akinek guruló feje mindent elindított, nem nagyon volt uralkodó, csak amolyan fejedelempótlék, aki az egyik nagy királyság bukása és a másik fölemelkedése közt bukkan fel. Neve Kámpíla volt az apró Kámpíl fejedelemség után, „Kámpíla rája”, mely névben a rája a rádzsa, vagyis a király helyi változata. E másodosztályú rája épp elég időt töltött harmadosztályú trónján, hogy építsen egy negyedosztályú erődöt a Pampá folyó partján, beletegyen egy ötödosztályú templomot, és vésessen néhány lenyűgöző feliratot egy sziklás domb oldalába, de aztán az északi sereg délre jött, hogy elbánjon vele. Az ezt követő csata egyoldalú ügylet volt, olyan jelentéktelen, hogy senki sem vette a fáradságot az elnevezéséhez. Miután az északi emberek megfutamították Kámpíla rája erőit, és megölték seregének javát, megragadták a tessék-lássék királyt, és lenyisszantották koronátlan fejét. Aztán megtöltötték szalmával, és a delhi szultán gyönyörűségére északra küldték. Semmi különösképp rendkívüli nem volt sem a névtelen csatában, sem a fejben. Akkoriban a csaták mindennapos ügyleteknek számítottak, és elnevezésükkel nem sokat vesződtek; a levágott fejek pedig folyton utazgattak nagyszerű földünkön egyik vagy másik fejedelem gyönyörűségére. Az északi főváros szultánja egész kis gyűjteményt állított össze belőlük.

A jelentéktelen csata után meglepő módon egy olyasféle esemény következett, amely megváltoztatja a történelmet. A történet úgy szól, hogy az apró, legyőzött királyság asszonyai, akiknek többsége a névtelen csata következtében megözvegyült, elhagyták a negyedosztályú erődöt, miután bemutatták utolsó áldozatukat az ötödosztályú templomban, kis csónakokon átkeltek a folyón, hihetetlen módon dacoltak az örvénylő vízzel, nyugat felé gyalogoltak valamennyit a déli parton, aztán nagy máglyát gyújtottak, és tömegesen a lángok közt lelték halálukat. Higgadtan, zokszó nélkül búcsút mondtak egymásnak, és anélkül, hogy arcizmuk rándult volna, besétáltak a tűzbe. Sikoly sem hangzott, amikor testük lángra kapott, és a halál bűze töltötte be a levegőt. Némán égtek; csak magának a tűznek a ropogása hallatszott. Pampá Kampana látta az egészet. Mintha maga az univerzum küldött volna üzenetet neki, mondván, nyisd ki a füled, lélegezz és tanulj. Kilencéves volt, könnyes szemmel figyelt, olyan szorosan fogta száraz szemű anyja kezét, ahogy csak tudta, miközben az ismerős nők beléptek a tűzbe, és leültek, megálltak vagy lefeküdtek a kohó közepén, s lángok lövelltek ki a fülükön meg a szájukon: az öregasszonyén, aki látott már mindent, a fiatal nőén, aki épphogy elindult az életben, a lányén, aki gyűlölte apját, a halott katonát, a feleségén, aki szégyellte férjét, mert az nem mondott le életéről a csatamezőn, a gyönyörű énekhangú nőén, a csontsovány és a dinnyeméretű nőén. Bevonultak a tűzbe, és haláluk bűzétől Pampá úgy érezte, öklendeznie kell, aztán rémületére anyja, Rádhá Kampana finoman elengedte a kezét, és nagyon lassan, de végső elszántsággal előrement, hogy ő is fellépjen a halotti máglyára, még csak el sem búcsúzott tőle.

Pampá Kampana, aki osztozott nevén azzal a folyóval, amelynek partján mindez megesett, egész életében érzi majd anyja égő húsának szagát az orrában. A máglyát illatos szantálból rakták, bőségesen adtak hozzá szegfűszeget, fokhagymát, köménymagot és fahéjat, mintha az égő hölgyekből fűszeres fogás készülne, amellyel a szultán diadalmas tábornokait kívánják gasztronómiai élvezethez juttatni, de azok az illatanyagok – a kurkuma, a nagy és kicsi kardamommagok – nem fedték el az elevenen megsült nők páratlan kannibáli szagát, hanem ha lehet, még elviselhetetlenebbé tették. Pampá Kampana soha többé nem evett húst, és nem bírt megmaradni egyetlen konyhában sem, ahol azt készítettek. Minden ilyen étek felidézte anyja emlékét, és amikor mások döglött állatot ettek, Pampá Kampanának el kellett fordítania tekintetét.

Pampá apja fiatalon halt meg, jóval a névtelen csata előtt, úgyhogy anyja nem a frissen megözvegyültek közé tartozott. Ardzsuna Kampana olyan régen halt meg, hogy Pampá már az arcára sem emlékezett. Csak annyit tudott róla, amennyit Rádhá Kampana elmesélt, hogy kedves ember volt, Kámpíl városának közszeretetnek örvendő fazekasa, aki arra biztatta a feleségét, hogy maga is tanulja ki a fazekasságot, ezért miután meghalt, az asszony átvette az ipart, és még nála is jobbnak bizonyult. Rádhá viszont a kis Pampá kezét vezette a fazekaskorongnál, és a gyermek máris ügyesen formázta a fazekakat meg a tálakat, s megtanult egy fontos leckét, miszerint nincs olyan, hogy férfimunka. Pampá Kampana úgy hitte, hogy ez lesz az élete, hogy gyönyörű dolgokat készít az anyja mellett a korongnál. De ennek az álomnak most vége lett. Anyja elengedte a kezét, és a sorsára hagyta lányát.

Pampá egy hosszú pillanatig igyekezett meggyőzni magát arról, hogy anyja csak a társaság kedvéért tart a tömeggel, mert mindig olyan asszony volt, akinek a szemében a nők barátsága kiemelkedő jelentőséggel bírt. Azt mondta magában, hogy a tűz hullámzó fala függöny, amely mögött a hölgyek összegyűltek, hogy pletykáljanak, és hamarosan mind kisétálnak a lángok közül sértetlenül, talán kissé megpörkölődve, talán konyhai illatok felhőjében, de az nemsokára eloszlik. Aztán Pampá meg az anyja hazamegy.

Amikor látta, hogy az utolsó égett húsdarabok is leválnak Rádhá Kampana csontjairól, és előbukkan a csupasz koponya, csak akkor értette meg, hogy gyermekkora véget ért, hogy mostantól fogva felnőttként kell viselkednie, és sosem szabad elkövetnie anyja utolsó hibáját. Kineveti a halált, és arcát az élet felé fordítja. Nem áldozza fel a testét csak azért, hogy halottakat kövessen a másvilágra. Nem hal meg fiatalon, inkább dacosan él hihetetlenül sokáig. Ekkor kapta az égi áldást, amely megváltoztatott mindent, mert Pampá istennő hangja, amely olyan vén volt, mint az idő, ebben a pillanatban tört elő kilencéves torkából.

Hatalmas hang volt ez, akár egy lágyan visszhangos völgyben lezúduló nagy vízesés robaja. Olyan zene született belőle, amilyet még sosem hallott, olyan melódia, amelynek később a kedvesség nevet adta. Megrémült persze, de meg is nyugodott. Ez nem egy démon. Jóság volt a hangban, és fenség. Rádhá Kampana egyszer elmondta neki, hogy a panteon két legnagyobb istensége az udvarlás első napjait a közelben, a rohanó folyó haragos vizeinél töltötte. Talán ez maga az istenek királynője, aki a halál idején visszatér arra a helyre, ahol a szerelme megszületett. Akár a folyót, Pampá Kampanát is az istenségről nevezték el – a „Pampá” Párvatí istennő egyik helyi neve, akinek a szerelmese, Siva, a Tánc hatalmas ura itt jelent meg előtte helyi, háromszemű megtestesülésében –, úgyhogy az egész kezdett értelmet nyerni. A derűs elválás érzetével Pampá, az emberi lény hallgatni kezdte, ahogy Pampá, az istennő szavai kiömlenek a száján. Nem volt nagyobb uralma fölöttük, mint a közönség bármely tagjának a sztár monológja fölött, s ekkor megkezdődött prófétai és csodatévői pályája.

Testileg nem érzett semmilyen különbséget. Nem voltak kellemetlen mellékhatások. Nem remegett, nem alélt el, nem tapasztalt hőhullámot vagy hideg verejtékezést. Nem habzott a szája, és nem rogyott össze epilepsziás rohamban, ami hite szerint megtörténhet és meg is történt másokkal ilyen esetekben. Ha valami, hát nagy nyugalom borult rá puha köntösként, és azzal a biztonságérzettel töltötte el, hogy a világ még mindig jó hely, és a dolgok jól alakulnak majd.

– Vérből és tűzből – mondta az istennő – élet és hatalom születik. Pontosan ezen a helyen nagy város emelkedik majd, a világ csodája, és uralma több mint két évszázadon át kitart. Te pedig – szólt az istennő közvetlenül Pampá Kampanához, azzal a páratlan élménnyel látva el a fiatal lányt, hogy egy természetfeletti lény az ő szájával beszél személyesen hozzá –, te harcolni fogsz azért, hogy soha többé ne égjenek meg nők ily módon, a férfiak új szemmel tekintsenek a nőkre, és épp elég sokáig élsz majd ahhoz, hogy tanúja légy a sikerednek is, a kudarcodnak is, hogy láss mindent és elmondd a történetet, bár amint végeztél vele, azonnal meghalsz, és senki nem emlékszik majd rád négyszázötven esztendeig. – Így hát Pampá Kampana megtudta, hogy egy istenség adománya mindig kétélű fegyver.

Elindult anélkül, hogy tudta volna, hová. Ha a mi korunkban él, talán azt mondta volna, hogy a táj úgy fest, mint a hold felszíne, a himlőhelyes síkságok, a poros völgyek, a kőhalmok, az üresség, a szomorú tér, ahol zsendülő életnek kellene lennie. De ő a holdat nem helyként érzékelte. Neki csak egy fényes isten volt az égen. Egyre csak ment, mígnem csodákat kezdett látni. Látott egy kobrát, amely csuklyáját egy terhes béka fölé borította, hogy megvédje a nap hevétől. Látott egy nyulat, amely szembefordult a rá vadászó kutyával, megharapta a kutya orrát, és ezzel menekülésre késztette üldözőjét. E csodák láttán úgy érezte, hogy valami bámulatos készülődik. A látomások után, amelyeket talán az istenek küldtek jelek gyanánt, megérkezett a mandanai kis mathához.

A mathát lehet píthamnak is nevezni, de hogy elkerüljük a kavarodást, mondjunk csak egyszerűen annyit: egy szerzetes lakhelye volt. Később, ahogy nőtt a birodalom, a mandanai matha impozáns hely lett, kiterjedt egészen a rohanó folyóig a hatalmas épületegyüttes, amely ezerszám foglalkoztatott papokat, szolgákat, kereskedőket, iparosokat, takarítókat, elefántgondozókat, majomidomárokat, istállószolgákat meg a hatalmas rizsföldeken munkásokat, és szent helyként tisztelték, ahová uralkodók mentek tanácsért, de eleinte, még a kezdetek előtt szerény lakhely volt, alig több egy aszkéta barlangjánál meg egy konyhakertnél, és lakója egy aszkéta, akkoriban még fiatal ember, huszonöt éves tudós, hosszú, göndör fürtökkel, amelyek egészen a derekáig omlottak le, neve Vidjászágar, ami azt jelentette, hogy tudásóceán, azaz vidjá-szágara lapult nagy fejében. Amikor látta, hogy a lány éhes szájjal és őrült szemmel közeleg, azonnal megértette, hogy szörnyű dolgoknak volt tanúja, és adott neki vizet meg egy kevés ételt, amije akadt.

Azután, legalábbis Vidjászágar változata szerint, elég könnyen megfértek, a barlang két átellenes sarkában aludtak, és szépen kijöttek egymással, részben mert a szerzetes ünnepélyes esküvel megfogadta, hogy távol tartja magát a testi dolgoktól, úgyhogy amikor Pampá Kampana szépsége teljes pompájában kivirult, ő akkor sem ért a lányhoz, bár a barlang nem volt túl nagy, és ők kettesben voltak a sötétben. Egész életében ezt mondta mindenkinek, aki kérdezte – márpedig akadtak, akik megkérdezték, mert a világ cinikus és gyanakvó hely, s mivel tele van hazudozókkal, mindent hazugságnak hisz. Márpedig Vidjászágar története az volt.

Pampá Kampana, amikor kérdezték, nem válaszolt. Már korán elsajátította azt a képességet, hogy kizárja tudatából az élet osztotta sok gonoszságot. Még nem értette vagy nem fogta munkára a benne rejlő istennő hatalmát, ezért nem tudta megvédeni magát, amikor az állítólag önmegtartóztató tudós átlépte a köztük húzódó láthatatlan vonalat, és megtette, amit megtett. Ritkán csinálta, mert a tudomány művelésétől általában túlságosan elfáradt ahhoz, hogy buja vágyaival törődjön, de azért elég gyakran, és valahányszor megtette, a lány az akaraterejével kitörölte a cselekedetet az emlékei közül. Kitörölte anyját is, akinek önfeláldozása feláldozta a lányt az aszkéta vágyainak oltárán, s ő sokáig győzködte magát, hogy ami a barlangban történt, az illúzió, és hogy neki soha nem is volt anyja.

Ily módon némán el tudta fogadni sorsát; ám dühös erő kezdett növekedni benne, amelyből majd megszületik a jövő. Idővel. A maga idején.

Egy árva szót sem szólt a következő kilenc évben, ami azt jelentette, hogy Vidjászágar, aki sok mindent tudott, még a nevét sem ismerte. Úgy döntött, hogy Gangádévínek hívja, amit a lány panasz nélkül elfogadott, és segített bogyókat meg gyökereket gyűjteni eleségül, felsöpörni szerény lakhelyét és vizet húzni a kútból. Némasága tökéletesen megfelelt a férfinak, mert a legtöbb napon elmerült a meditációban, a kívülről tudott szent szövegek jelentését fontolgatta, és választ keresett két nagy kérdésre: vajon létezik-e a bölcsesség, vagy csak ostobaság van, és ehhez kapcsolódva vajon van-e olyan dolog, hogy vidjá, igaz tudás, vagy csak sok különféle tudatlanság, és az igaz tudás, amelyről ő a nevét kapta, csupán az istenek tulajdona-e. Ezenkívül gondolkodott a békén, és megkérdezte magában, hogyan diadalmaskodhatna az erőszakmentesség egy erőszakos korban.

Ilyenek a férfiak, gondolta Pampá Kampana. Egy férfi a békéről filozofál, de az, ahogy a barlangjában alvó lánnyal bánik, nem igazodik a filozófiájához.

A lány hallgatott, de miközben fiatal nővé érett, erős, könnyű kézzel, bőségesen írt, ami meghökkentette a bölcset, aki arra számított, hogy írástudatlan. A lány, miután megszólalt, bevallotta, ő sem volt tisztában vele, hogy tud írni, és írástudását az istennő jótékony beavatkozásának tulajdonította. Szinte mindennap írt, és megengedte, hogy Vidjászágar elolvassa az irományait, úgyhogy a kilenc év alatt a lenyűgözött bölcs vált az első tanújává annak, ahogy a lány költői zsenije kivirágzik. Ebben az időszakban alkotta meg azt a művet, amely később a Diadal és vereség Előjátéka lett. A költemény törzse Bisznaga története lesz majd megteremtésétől a pusztulásáig, de ezek a dolgok még a jövőben lapultak. Az Előjáték a régmúlttal foglalkozott, elmesélte Kiskindhá majomkirályságának történetét, amely abban a régióban még a Mesék idején virágzott, s eleven beszámolót tartalmazott Hanumán, a majomkirály életéről és cselekedeteiről, aki hegynyi nagyságúra tudott nőni, és át tudta ugrani a tengert. Általános az egyetértés a tudósok és a köznapi olvasók körében egyaránt abban, hogy Pampá Kampana verse vetekedik magának a Rámájanának a nyelvezetével, sőt talán jobb is annál.

A kilenc év letelte után felbukkant a két Szangama fivér: a magas, ősz, jóképű, aki nagyon nyugodtan állt, és mélyen az ember szemébe nézett, mintha a gondolataiba látna, és sokkal fiatalabb testvére, a kis gömbölyded, aki úgy zümmögött körülötte és mindenki más körül, mint egy méh. Tehénpásztorok voltak Guttí hegyi városából, és elindultak a háborúba, mert akkoriban a háború volt az egyik húzó iparág; csatlakoztak egy helyi hercegecske seregéhez, és mivel amatőrök voltak a gyilkolás tudományában, a delhi szultán erői elfogták és északra küldték őket, ahol bőrüket mentendő úgy tettek, mintha áttérnének elfogóik vallására, aztán nemsokára megszöktek, s úgy dobták el felvett hitüket, mint egy kéretlen kendőt, elmenekültek, mielőtt még körülmetélhették volna őket annak a vallásnak a követelményei szerint, amelyben nem igazán hittek. Helyi fiúk ők, magyarázták most, hallottak a tudós Vidjászágar bölcsességéről és őszintén szólva a vele élő néma, fiatal nő szépségéről is, ezért vannak itt, hogy valami jó tanácsot kapjanak.

De nem jöttek üres kézzel. Kosárszám hoztak friss gyümölcsöt, egy zsáknyi diófélét, egy kanna tejet a kedvenc tehenüktől meg egy zsák magot is, amelyről majd kiderül, hogy megváltoztatja az életüket. Nevük, mondták, Hukka és Bukka Szangama – Hukka a jóképű idősebb, Bukka a fiatal méh –, és miután elszöktek északról, most új irányt keresnek az életükhöz. A katonai virtuskodás után már nem érik be a tehenek gondozásával, mondták, horizontjuk kitágult és becsvágyuk megnőtt, úgyhogy méltányolnának minden útmutatást, minden hullámfodrot, amely a Tudás Óceánjának bőségéből ered, minden suttogást abból a mély bölcsességből, amelyet a tudós esetleg hajlandó nyújtani, egyáltalán mindent, ami utat mutathat nekik.

– Úgy ismerünk, mint a béke nagy képviselőjét – mondta Hukka Szangama. – A közelmúlt tapasztalatai alapján nem nagyon vágyunk a katonáskodásra. Mutasd meg nekünk a gyümölcsöket, amiket az erőszakmentesség teremhet.

Mindenki ámulatára nem a szerzetes, hanem tizennyolc éves társa válaszolt hétköznapi, társalgó stílusban, erős és mély hangon, amelyben semmi sem utalt arra, hogy kilenc éve nem használta. Ez a hang mindkét fivért azonnal elcsábította.

– Tegyük fel, hogy van egy zsák magotok – mondta a lány. – Aztán tegyük fel, hogy elültetitek őket, és neveltek egy várost lakókkal együtt, mintha az emberek növények volnának, tavasszal kisarjadnának és virágoznának, aztán ősszel elszáradnának. Most tegyük fel, hogy ezekből a magvakból nemzedékek teremnek, és történelmet, új valóságot, birodalmat szülnek. Tegyük fel, hogy királlyá tesznek benneteket, aztán a gyermekeiteket és a gyermekeitek gyermekeit is.

– Jól hangzik – felelte az ifjú Bukka, a fivérek közül a szókimondóbb –, de hol találhatnánk ilyen magokat? Mi csak tehénpásztorok vagyunk, de több eszünk van annál, hogy tündérmesékben higgyünk.

– A nevetek, a Szangama jel – mondta a lány. – A szangam egybetorkollást jelent, mint amikor a Pampá folyó megszületik a Tungából és a Bhadrából, amelyek a Visnu urunk fejének két oldalán patakzó verejtékből keletkeztek, azt is jelenti tehát, hogy különböző részek összefolynak, és újfajta egészt alkotnak. Ez a sorsotok. Menjetek a nők áldozatának helyére, a szent helyre, ahol anyám meghalt, amely egyben az a hely is, ahol az ősi időkben Ráma urunk és a fivére, Laksmana egyesítette erőit a kiskindhái nagy Hanumánéival, és elindultak, hogy megvívjanak a lankái sokfejű Rávanával, aki elrabolta Szítát. Ti is fivérek vagytok, akárcsak Ráma és Laksmana. Építsétek fel ott a városotokat.

Most a bölcs szólalt meg.

– Nem olyan rossz kezdés ez tehénpásztoroknak – mondta. – Tudjátok, Gólkónda szultanátusát is tehénpásztorok teremtették meg, a neve valójában azt jelenti, „pásztorok hegye”, de azok a pásztorok szerencsések voltak, mert fölfedezték, hogy a hely gazdag gyémántban, és most gyémántfejedelmek, a Huszonhárom Bánya tulajdonosai, a világ legtöbb rózsaszín gyémántjának megtalálói és a Nagy Asztal gyémánt birtokosai, amelyet a legmélyebb pincéjében tartanak hegytetőn álló erődjüknek, a világ legbevehetetlenebb várának, amelyet még nehezebb elfoglalni, mint a dzsódhpuri Mehrángarht vagy mint a nem messze lévő Udajágirit.

– És a magjaitok jobbak a gyémántoknál – mondta a fiatal nő, majd visszaadta a zsákot, amelyet a fivérek magukkal hoztak.

– Hogy mi, ezek a magok? – kérdezte Bukka igen meglepetten. – Hiszen ezek csak közönséges minták, amiket ajándékba hoztunk a konyhakertetekbe… okra, bab és kígyótök összekeverve.

A két fivér abban a pillanatban ébredt rá, hogy mindketten őszintén, fülig és örökre szerelmesek ebbe a különös szépségbe, aki szemlátomást nagy varázslónő vagy legrosszabb esetben is olyan személy, akit megérintett és rendkívüli hatalommal ruházott fel egy isten.

– Azt mondják, Vidjászágar a Gangádéví nevet adta neked – mondta Hukka. – De mi az igazi neved? Nagyon szeretném tudni, hogy úgy emlékezhessem rád, ahogy a szüleid szándékoztak.

– Eredjetek és teremtsétek meg a várost – felelte a lány. – Gyertek vissza és kérdezzétek meg ismét, amikor az kisarjadt a sziklából meg a porból. Talán akkor majd elárulom.