KAVAGUCSI TOSIKADZU

TÖRTÉNETEK A KÁVÉZÓBÓL

KOSSUTH KIADÓ

Ha visszatérnél egy múltbéli naphoz, kivel találkoznál?

A jóbarátok

A férfi, aki a huszonkét éve elhunyt barátját látogatta meg

Anya és fia

A fiú, aki nem jutott el anyja temetésére

A szerelmesek

A férfi, aki elutazott a múltba, hogy viszontlássa a nőt, akit nem vehetett feleségül

A házaspár

Az idős nyomozó, aki soha nem adta át a felesége születésnapi ajándékát

Impresszum

A jóbarátok

Csiba Gohtaro huszonkét éven át hazudott a lányának.

Fjodor Dosztojevszkij írta egyszer: „A legnehezebb dolog hazugság nélkül élni."

Az emberek különböző okokból hazudnak. Egyesek azért, hogy érdekesebbnek látsszanak, vagy kedvezőbb fényben tüntessék fel magukat, mások, hogy becsapják embertársaikat. A hazugságok fájhatnak, ugyanakkor ki is menthetnek egy kellemetlen helyzetből. Az okoktól függetlenül a többségüket megbánjuk.

Gohtaro is így volt ezzel. Alaposan meggyötörte a hazugsága. Fel-alá járkált a kávézó előtt, amely időutazást ígért vendégeinek, és azt motyogta magában:

— Nem akartam én ezt hazudni! A kávézó pár lépésnyire volt a tokiói Dcsim-bocso állomástól. Keskeny sikátorban működött egy üzleti negyedben, nevét egy apró cégér hirdette: Funiculi Funicula. Mivel a pinceszinten helyezkedett el, cégér nélkül könnyen el lehetett volna sétálni mellette anélkül, hogy észrevennék.

Gohtaro hirtelen megállt, töprengő kifejezéssel az arcán. Nekiindult a lefelé vezető lépcsőnek, de újra meg újra visszafordult.

— Miért nem azután vacillál, miután lejött? — reccsent rá egy női hang. Meglepődve megfordult. Aprócska nő állt vele szemben. Fehér inge fölött fekete mellényt viselt, köténykéje elárulta, hogy ő szolgálja ki az italokat.

— Hát... izé... jól van — dadogta Gohtaro. A pincérnő közben eloldalazott mellette a kávézó irányába.

Giling-galang

A csengettyű csilingelése még ott rezgett a levegőben, amikor belépett a helyiségbe. Nem erőszakolta rá az akaratát Gohtaróra, a férfi mégis megint lefelé indult. Különös nyugalom lett úrrá rajta, mint aki pőrén a világ elé tárja a szívét.

Azért habozott a belépéssel, mert nem egészen bízott abban, hogy a kávézó tényleg foglalkozik időutazással. Hitt is ebben, meg nem is. Mi lesz, ha a régi diáktársa csak kitalálta az egészet, ő pedig hamarosan égni fog, mint a rongy?

De még ha lehetséges is az időutazás, hallott róla, hogy bosszantó kitételekhez, előfeltételekhez van kötve. Az egyik ilyen kimondta, hogy a múltba látogató semmiképpen nem tudja megváltoztatni a jelent.

Mikor Gohtarónak fülébe jutott a dolog, azt gondolta: Ugyan miért mennénk vissza, ha semmin nem változtathatunk?

A bejárati ajtó előtt állva mégis ez volt a következő gondolata: Lesz, ami lesz, vissza akarok menni!

Furcsamód a pincérnő mintha olvasott volna a gondolataiban. Kézenfekvőbb lett volna ezt mondania:

— Nem jönne be? Szeretettel köszöntjük!

Mit mondott ehelyett? „Miért nem azután vacillál, miután lejött?"

Ami sejtetni engedte, van itt miről dönteni.

Ennél is talányosabb volt, hogy honnan tudta a pincérnő, miért jött. Mindez együtt újraélesztette benne a remény egy szikráját. A nő lekezelő megjegyzése cselekvésre késztette. A kilincsért nyúlt, és kinyitotta az ajtót.

Az ötvenegy éves Csiba Gohtaro zömök, izmos felépítésű férfi volt, amit egyebek között nyilván annak köszönhetett, hogy gimnazista és egyetemista korában tagja volt a rögbiklubnak. Manapság is XXL-es öltönyt viselt.

Együtt élt lányával, Harukával, aki az idén tölti be a huszonharmadik életévét. Egyedülálló szülőként ez nem volt könnyű. Haruka úgy nőtt fel, hogy folyton ezt hallotta: „A mamád megbetegedett és meghalt, amikor te még kicsi voltál." Gohtaro a Kamijáról elnevezett éttermet vezette, a szerény étkezde Tokió konglomerátumában, Hacsiodzsi településen működött. Rizses fogásokat, köreteket és leveseket kínált Haruka közreműködésével.

A kétméteres faajtót kinyitva még egy szűk átjárón kellett átkelnie. Balra a mosdó ajtaja nyílt, a jobb oldali fal közepén pedig a kávézóé. Amint belépett a kávézóba, a pultnál egy nő felkiáltott: — Kadzu, vendéged jött!

A nő mellett egy általános iskolás korú fiú ült. A távolabbi asztalnál helyet foglaló halvány arcú hölgy rövid ujjú, fehér ruhát viselt. Teljesen elmerült egy könyv olvasásában, mintha a világ megszűnt volna létezni körülötte.

— A pincérnő most ért vissza a bevásárlásból. Miért nem ül le? Mindjárt kiszolgálja — szólt oda Gohtarónak a pultnál helyet foglaló nő.

Láthatóan nem adott a formaságokra, minden további nélkül szóba állt idegenekkel, és úgy szólította meg az új vendéget, mint egy ismerőst. Valószínűleg törzsvendég lehetett. Gohtaro nem felelt, csak megbiccentette a fejét köszönésképpen. A nő nyílt arckifejezésén érződött, hogy bármiféle felvilágosítást hajlandó megadni a kávézóról, ő azonban úgy tett, mintha nem venné észre, és leült a bejárathoz legközelebb eső székre. Körülnézett. A nagy antik faliórák a padlótól a plafonig értek. Két szarufa kereszteződésénél jókora ventilátor forgott körbe-körbe. A minden falfelületet beborító tapéta halvány földszíne a pörkölt szójalisztére emlékeztetett. Valami más is belepte, az idő. Itt minden igen-igen régi volt. Az ablaktalan pincehelyiségben, melyet mindössze a plafonról alácsüngő lámpaernyők világítottak meg, szépiaárnyalatú félhomály uralkodott.

— Helló! — Ugyanaz a nő jelent meg a hátsó helyiségből, aki a lépcsőn is megszólította, és egy pohár vizet tett le eléje.

Tokita Kadzu volt a neve. Közepesen hosszú haját hátul összefogta. Fekete csokornyakkendős fehér inge fölé fekete mellényt húzott, köténykéje elárulta, hogy ő hozza ki az italt. Ő volt a Funiculi Funicula pincérnője. Csinos arcocskája volt a keskeny, mandulavágású szempárral, de mégsem volt feltűnő szépség. Ha valaki becsukta a szemét, miután vele találkozott, nem emlékezett az arcvonásaira. Azok közé tartozott, akik könnyen elvegyülnek a tömegben. Még nem töltötte be a huszonkilencedik évét.

— Ööö... ez a hely... egy... — hebegte Gohtaro, aki nem tudta, hogyan vesse fel az időutazás kérdését. Kadzu nyugodt tekintettel nézte a férfi zavarát, majd a konyha felé fordulva megkérdezte:

— Hová akar visszamenni?

A konyhából áthallatszott a kávéfőzőből kifolyó kávé bugyogása.

Ez a nő egy gondolatolvasó — futott át Gohtaro agyán. A helyiséget lassan betöltő kávéillat felidézte benne azt az emléket.