1.

ÁLMOS

Maga Álmos meg szép, de barna orcájú volt, a szeme fekete, de nagy, termete magas és karcsú, a keze nagy, ujjai vaskosak.

(Anonymus: Gesta Hungarorum)

– A megyer had még nem érkezett meg!

A fiatal lövőt előreugrasztották, hogy vigye hírül a tarján törzs hadának érkezését a szent halomhoz. Most, ahogy izgatottan sietett vissza, lova lépései nyomán messze fröcskölt a hideg víz.

– Levedi szent vezér nincs még itt!

A szent halomra kapaszkodott fákat soha nem látták ennyire zöldbe fordulni; színük messziről vonzotta a szerre érkezők tekintetét. A télről megmaradt és tavaszi esőkön nagyra hízott sekély tavacskák szinte teljesen körülvonták a pusztából kiemelkedő halmot. Úgy ült az ég kékjét tükröző vizeken, mintha a messzi tengerek legendáinak szigete lenne.

Álmos szíve hevesebben dobogott, ahogy az utolsó tavacskán átgázolva a szerre gyülekező nemzetségek felé közeledtek. A szent halom körül ősi tüzekből hozott lángok eregették füstjüket, hogy végül felhőkké váljanak. Levedi vezér még nincs itt, de a közelebb lakó törzsek válogatott hadai már megérkeztek és szállást vertek a nekik járó helyeken a pusztából kiemelkedő halom árnyékában.

Levedi későn érkezik, mint mindig, hogy mindenki láthassa a bevonulását.

Álmos bólintott, majd intett a fiúnak, hogy soroljon be a helyére, hátra, ahova kell. Nem fegyverre készültek, így Álmos járt elöl. A tarján főnemzetség legidősebb fia, akinek a szavára már most hallgatott mindenki a véréből és az alájuk rendelt többi nemzetségből. A vezéri jelet még nem viselhette, csak a zászlót hozták utána méltósága jeleként. Atyja, Ügyek igen megszenvedte az elmúlt telet, és hiába adott a hirtelen kivirult tavasz nagy gyarapodást a népüknek, az öreg nemzetségfő most először nem kelt útra, hogy részt vegyen a szeren.

Álmos érezte azért atyja árnyéklelkét, ahogy az sokszor kiszállt az öreg, elnehezült testből, és a népessé, erőssé vált törzse legkiválóbbjait kíséri, Álmos fiát vigyázva. Vigyázta őt más is, Hülek nagyfő, erős kezű nagybátyja, aki ezúttal nagyobbik fiát is elhozta a szerre: Szovád a szekereket kísérte hátrébb. A szekereken pedig velük jött Álmos édesanyja, Emese is. Tekintetének erejéből jutott bőven mindenkire; lövő nem vonulhatott be feslett mellénnyel vagy fakó övverettel, szekér tengelye nem nyikordulhatott kenetlenül. A szolganép megmosakodott még jó reggel. A Levedi vezérnek szánt ajándékokat egyenként pörgette át keze között az úrasszony. Álmos nem bánta, hogy ő elöl járhat, Emese pedig hátul, a málhával, az asszonyok helyén.

Talán még Nap atya arcát is kifényesíttetné, ha ki tudna nyújtózni odáig.

A szerre váró nemzetségek tüzeinek szinte már a lángjait is látta, mire a pusztán terpeszkedő tavaszi vízből kilábalhattak végre. Elfoglalták a nekik járó szálláshelyet a szent halomra vezető úttól balra, a megyer törzsnek elkerített főhely mellett. A távolban nyugodtan köröztek az égen a kiterjesztett szárnyú madarak: nem közelített a szerhez ma már több had.

Levedi vezérre még várni kell, hiába jelzi Hold anya sápadt korongja, hogy immár közel az idő.

Estére fordult, mire elkezdhették építeni a szállásukat. Egy nagy nemezházat hoztak a vezéri családnak. A kísérő nemzetségfők, válogatott lövők és szolgák könnyű hajlékokat állítottak fel körülötte, páran csak lombos ágakat vágtak és a törzsek közti gyepűkerítés mellett állították össze őket: melegre fordult már az idő. Mindenki úgy emlékezett, hogy a pusztán megülő vizek még soha nem húzódtak fel idáig azóta, hogy szerre gyűlnek a hétmagyar nemzetségek a szent halom köré. Ugyanilyen széles vizeket hagytak maguk mögött idefelé tartva. A tavacskákat hamarosan felszívja majd a szél és a nap, és dús, zöld fű nő a nyomukban, amire állatokat hajtanak és a kövér állatok bőven fialnak. A fialás meghízik jól a télre, hogy következő tavasszal még inkább sokasodjanak. Évről évre több eső hull, és a szerre érkező nemzetségek egyre több gazdagságot tudnak megmutatni egymásnak nagy kérkedéssel.

Álmos a leendő szertűz helye mellett állt és a szolganépet figyelte, amint a nemezházat állították fel. Emese nehézkesen járt-kelt mellettük. A hosszú út és a vizekkel megszenvedő szekérrel való bajlódás fájást ültetett a csontjaiba. A szolgák gyorsan, ügyesen dolgoztak, fél szemmel mindig az úrasszony lépéseit követve, és összerezzenve, ha meghallották a hangját. A bőrszíjakkal összefűzött rácsok már álltak körben és hamar a helyükre kerültek az ívesen hajló rudak, az ívesen hajló rudak tetejére pedig az erős, faragott ágakból formált kerékgyűrű, ami kiengedte a füstöt és behívta az ég áldását. Emese úrasszony még néhány fiatalabb, bámész lövőt is munkára ugrasztott, mikor a szekerekről lekerültek az eltett nemezlapok, amik így szinte szárnyra kapva repültek fel és simultak a vezéri nemezház vázára. Két asszony vastagra sodort köteleket vetett át a nemezből formát íven, hogy ha kell, a kötelekhez hurkolt nemezlapot ráhúzva el tudják fedni a füstnyílást az eső elől.

Emese úrasszony még egyszer körbejárt és megigazíttatott ezt-azt. Végül szólt azért néhány jó szót is. Jókedve lehetett.

Elkészültek. Az úrasszony megállt a bejáratot takaró festett nemezlap előtt és félrehajtotta. A nemezház üres belseje feltárult: állt már szilárdan, de még nem volt benne lélek. Emese Álmosra nézett. Álmos lassan bólintott, majd a szekérhez lépett, amit szinte már teljesen kiürítettek a nemezház építői. Drága, színes szövetbe forgatott csomagot adtak le neki, amit óvatosan, tisztelettel a nemezház előtti letaposott fűre fektetett és kibontott. Újra megfogta a széles faküszöböt és a bejáratot támasztó két rúd közé fektette: picit szorosabbra vették a közt, de sikerült a küszöböt a helyére nyomnia. Egy hosszú pillanatig tenyerét a megbarnult, öreg fa tetejére fektette, és érezte, hogy ősi vére az ujjaiban dobol. Majd hátrébb lépett és kivárta, amíg a nemzetség velük tartott szellemei megtalálják helyüket a küszöb alatt, védve a belső világot és elválasztva tőle a külsőt. A tarján törzs képviseletében érkezett had némán körbeállva figyelt.

– Élesszük fel a tüzet! – törte meg végül a csendet Emese. – A tüzet, amit őseink még Magóg nagykirály tüzéből őriztek meg!

Ahogy kigyúltak a fények odafent, úgy gyúltak le idelent is, a szent halom körül, bent a nemezházakban és odakint, a szállások gyűrűjében rakott szertüzek lángjaiban.

Az éjszaka védőn beborította őket és sokan virrasztottak, várva a még hiányzó nemzetségeket a hétmagyar véréből.

Levedi vezér és a megyer nemzetségek hada másnap sem érkezett meg.

A jó reggel eléjük ugrasztott fürkészek déltájban értek vissza, nem látva semmit az ennyi idő alatt bejárható földeken. Itt, a puszta mélyén, ahová folyóvíz nem ágazott le, csak kevés szállás települt, azok is inkább az egykor itt élt tíz törzs maradék népéből. Az onogurok[1] népét a megyerek vezette szövetség verte szét a kagán hadaival együtt járva és űzték őket tovább, magukba olvasztva a maradékukat és kiterjesztve erre a pusztára is a kazár kagán uralmát. A szent halom és a rajta álló kőoszlop azonban ősibb volt a tíz törzsnél is, ősibb lehetett még azoknál is, akiket a tíz vezér népe űzött el innen. A világ felhozatala óta itt állhatott a merészen égnek törő, fűvel és csenevész bokrokkal borított halmával és az ősszürke, repedezett oszloppal, amibe, ki tudja, milyen tudománnyal véstek míves képeket. A szent halom közelébe nem települtek szállások, talán a vizek miatt, amik csak kora tavasszal ültek meg itt, talán a tudomány miatt, amit eltemettek belé. A tudomány miatt, ami Levedi vezért is a hétmagyar nemzetségek főjévé tette.

Levedi vezér és a megyer nemzetségek hada még valahol a láthatár íve mögött léptetett az egyre gyűlő hadak felé, Emese úrasszony azonban úgy határozott, hogy már elegen vertek szállást a halom körül ahhoz, hogy tisztességet tegyenek egymásnak. Nemesebb had fője fogadta a kisebb tisztséggel bíró hadak főit, és megosztották egymással ajándékaikat, híreiket, áldásaikat és szomorúságaikat. Bonyolult útja volt annak, amíg mindenki a kellő módon és kellő időben megjelent a fogadására odaült bők és fők előtt, de akinek ott volt a helye, tudta a módot és tudta az időt.

– Két családfőt hozott magával, négy fiút velük. Neki még mindig nem született se fia, se lánya.

A keszi törzs feje és két kísérője odakint várakozott a nemezház előtt. Álmos a férfiak oldalának főhelyén ült, díszes szablyáját ölében nyugtatva. Egyenes háttal tartotta magát és a tüzet nézte. Emese az asszonyok oldalának főhelyén ült, ruháján meg-megcsillant nemzetségük lángjainak vérszínű fénye. Két asszony ült mellette, ahogy Álmos oldalára is odatelepedett Hülek nagybátyja és Szovád, a fia. A szent halom körül gyülekező hadak közé hiába vontak gondosan gyepűt karókból, vízzel telített árkokból és egyéb jelekből, a szállásverő szolganép és a nemesebbek egyaránt keveredtek: híreket, apróságokat, tekinteteket és néha csókokat is váltva, ölelésbe fonódva. Emese nagyasszonyt a hírek érdekelték leginkább.

– Míves fegyvereik vannak és a lovak szerszámai is szépek – jegyezte meg Álmos. Halkan beszéltek, hogy a nemezház előtt várakozó Ladó fő és kísérői ne hallják meg őket. – Talán zsákmányolták valahol.

– Cserélték inkább – mondta Hülek. – Ugyan kitől zsákmányoltak volna annyian, amennyien vannak?

– Hát volt akkor mire cserélniük – bólintott Álmos. – Gyarapodtak talán.

– Gyarapodtak – törte meg az asszonyok oldalának szokatlan csendjét Emese. – De nem abban, amiben illene. Mást öltenek magukra itt és mást, amit otthon. Ladó asszonya kétszer is megfogant az elmúlt évben, és mindkétszer kiment belőle az ura magzatja. Míves fegyverrel takargatja azt, aminek a kaftánja alatt híja van.

Álmos felkapta a fejét és anyjára nézett. A szeme sarkából látta, hogy Hülek szája egy pillanatra gúnyos mosolyra húzódik, majd gyorsan elrejti.

– Honnan tudod ezt, édesanyám? – kérdezte Álmos.

– Az asszonyok beszélnek – felelte Emese.

– Az asszonyok beszélnek – bólintott Álmos.

Pár tavasszal korábban avatták csak férfivé és kötöttek kardot az oldalára. Akkor még atyja, Ügyek is erős volt és ő vezette a szent halomhoz a népe legjavát. Immár ő, Álmos úrfiú járt a tarján had élén, de sokszor úgy érezte, hogy vakon léptet előre, és ha nem lenne Emese látása, el is tévedne. Nem azt mondják minden férfitűz körül, hogy az asszonyok szava csak füst, ami nyelvet facsar, orrot facsar, de aztán elszáll? De ha valóban az történt, amiről Emese szólt és Ladó vezér továbbra sem tud magot támasztani a keszi törzs élére, akkor a fény helyett csak a sötét szellemei szövik át ezt a maradék kis törzset, amit Levedi vezér tarján fői alá rendelt, hogy erősítsék meg és támasszák fel halódásából. Talán rossz döntést hoztak, amikor Ladó nemzetségét emelték tisztségre? A sötét erőnek vetettek csak, mikor a jövevény családokat, úr nélkül maradt asszonyokat és a folyó mentéről elragadott, nyakukon maradt szolgákat mind keszi törzsébe tették és adtak nekik szállást, nevet, védő kezet?

Mit mond majd erről Ladó?

Álmos összenézett Emesével, összenézett Hülekkel, majd a szemével intett a nemezház bejáratát fedő díszes takarót őrző lövőnek, hogy bocsássa be végre keszi törzsének odakint várakozó vezérét.

– Kemény volt a tél – mondta Ladó vezér. Két nemes családfőjével a vendégek helyén ült a tarján had nemezházában és Álmos felé fordulva beszélt, de látszott rajta, hogy igazából Emese úrasszonyt figyeli. – A folyó többször befagyott és hullott el jószág is. De megértük a tavaszt, szépen gyarapodunk és a szállásainkat sem háborgatta senki. Bő kézzel hozhattunk hát ajándékot Levedi vezérnek és Ügyek vezérnek, Álmos úrfiúnak: fogadjátok jó szívvel!

A tűz melletti nemezlapon szépen elrendezték a kiterített prémeket, díszes veretekkel ékes öveket, késeket, edényeket, csontokból faragott ékeket. Odakint három ló várt még gazdagon felszerszámozva, egyikük málhás, étellel, itallal, vetésre való magvakkal. Drága ajándékok, nem kevés, talán túl sok is keszi törzsének erejéhez képest. Álmos kíváncsi volt, ha nekik ezt hozták, mit hozhattak a szövetség szent főjének, Levedinek? Újra rácsodálkozott arra, amire Emese szavai nyitották fel a szemét: ő csak a díszes fegyvereket, ruhákat látta, nem azt, amit el akartak takarni velük. Minden törzs olyan hadat küld a szent halom köré tavasszal, ami a törzs erejét és gazdagságát mutatja. A legszebb lovakat, legdaliásabb lövőket, minden ékszert, fegyvert, ruhát, jól megrakott szekeret, legkevésbé szürke nemezházat; ez így is van jól.

Vagy?

– Jó szívvel fogadjuk – mondta Ladó vezérnek. Az köszönettel biccentett felé: nem hajolt meg túl mélyen. Így is kellett, hiszen jóval idősebb volt Álmosnál, aki hamarosan fölé rendelt vezér lehet, de ily módon mindketten megadták a tisztességet a másiknak. – Gazdag tavaszt ígérnek a látók, és várjuk, hogy az Atya gazdag áldást és sok fényt adjon keszi törzsének. Gyűjtse össze és gyarapítsa, tegye egy vérré! Készen álltok arra, hogy kilovagoljatok, ha vezéretek vagy a kagánbég jelet küld?

– Készen állunk – felelte Ladó vezér, és az arcán mintha árnyék suhant volna át.

– Tudtok adni tízszer tíz lövőt illő módon felszerelve, kísérőkkel?

– Tudunk – felelte Ladó vezér, és az árnyék még inkább beborította.

Fényt kellene hoznunk rájuk és csak a sötét gyarapodik.

– Nincs hír háborúról – mondta Álmos. Azt látta Ladó arcán, amit várt. Tízszer tíz lövő nem kevés, de a pusztán, besenyőkkel, bolgárokkal, szlávokkal vagy a folyókon felúszó idegenekkel szemben szinte semmi. Ráadásul a kagánok a sötét arcú böszörményekkel néznek szembe a Kazár-tenger mellett. Igaz, hogy azok most inkább a római[2] nagykirály földjeit dúlják, de bármikor érkezhetnek a kagánok lovasai is, hogy hadba hívják a magyar törzseket, messze, délre, a hegyeken túli pusztákba. Ugyan mit kezdene ott keszi népe, hogy a vezérének még magva sincs, pedig a haja immár őszbe fordul?

Ladó vezér arcát fürkészte. Férfimódra hosszasan hallgattak és csak a tekintetük beszélt. A nemezház közepén az ősök tüzében néha pattant valami. Talán egy ágacska, talán egy régi szellem, aki üzenni akart valamit.

– Hogy van a családod, Ladó vezér? – szólalt meg váratlanul Emese.

A vezér megrezzent, mintha bottal csaptak volna le rá. Asszony nemigen szólhatott bele férfiak szavába, sem a férfiak hallgatásába, de Emese úrasszony volt, az ősi királyi vért hordozó Ügyek vezér felesége és a tarján törzs nemes sarja, akinek a szellemek nem egy látást adtak már. Ladó vezér próbálta leplezni a kelletlenségét, ahogy kicsit elfordult ültében, hogy Emese úrasszonyra tekintsen.

– Mind megélte a tavaszt – felelte. – Egészségben.

– Őrzitek a tüzet, amit az oltalmunk alatt egyesítettetek Adács árván maradt nemzetségével?

Bár a kazár kagánok karja alá tartozó pusztán az utóbbi években béke nyugodott, amennyire egy pusztán béke nyugodhat, de az idegen végek és a belső torzsalkodások újra és újra feldobtak elűzött, menekülő vagy új földet, törzset, oltalmat kereső családokat, földönfutókat, néha igen nemes és ősi vérbe tartozókat is. Sokan a római kereskedők hajóin végezték, ahova rabként adták el őket. Mások befogadást nyertek, megint mások nyomorultul elpusztultak kint a végeken, ahol nem járt víz, nem járt elég vad és talán a szellemek fénye is sötétté fordult.

Álmos atyja, Ügyek vére is ezen az úton járva érkezett messze napkeletről annak idején a kagánok városába, igen nemes vértől és még annál is nyomorultabb végzettől hajtva. A kagánbég végül az egyik kisebb magyar törzset nyerte meg nekik és szőtte össze Ügyek elűzött nemzetségének sorsát Emese nemzetségével, új nevet is adva a törzsnek. Ügyek vére és bölcsessége nagy áldást hozott az immár vezéri voltáról tarjánnak nevezett nemzetségnek, és azóta annyira meggyarapodtak, hogy ezentúl ők vehettek oltalmuk alá kisebb, megtört nemzetségeket. Így került Ügyek vezér rendelése alá a besenyők becsapásai miatt töredékké vált keszi nemzetség. Ügyek vezér és asszonya, Emese nemkülönben jól emlékezett arra, hogy milyen dolog oltalomra szorulni. Minden évben új és új jövevényekkel gazdagították hát őket, tizedekbe osztva, nevet, tartást adva nekik.

És várva az áldást, ami nem akart jönni. Tarján népe pedig hiába gyarapodott és léphetett volna előre, a hitványsággal bukdácsoló keszi el-eltakarta a fényüket.

Emese arca szigorú vonásokba feszült a nemezház tüzének fényében.

– Őrizzük erősen – biztosította róla Ladó vezér.

– Erősen – kapaszkodott bele a szavába az úrasszonya. – Ladó vezér, figyelmezz rám, asszony szavára! Elmondom neked, mi tesz erőssé egy nemzetséget. Talán azt gondolod, hogy a férfiak karja teszi erőssé. Talán azt gondolod, hogy a lovak ereje. Talán azt gondolod, hogy a szépen csillogó fegyverek vagy a sok zsákmány. De ha ezt gondolod, rosszul gondolod, Ladó vezér. A nemzetség ereje az asszonyok erejében lakozik. Az asszony ereje szül fiakat, akik majd erős karral lovakat vezetnek csatába. Az asszonyok ereje köti be a sebeiket és az asszonyok ereje táplálja őket étellel és öleléssel. Az asszonyok ereje őrzi a tüzet és vele a fényt. Annyira erős egy nemzetség, amennyire erősek az asszonyai a férfiak mellett. Jól van ez így, Ladó vezér?

– Jól van ez így – felelte Ladó vezér. Hangja száraz volt és fakó, mint a tűzre váró tapló.

– Hát ha jól van ez így, Ladó vezér – sóhajtotta Emese –, akkor miért nem vigyázod jobban a nemzetséged erejét és miért nem becsülöd jobban Adács asszonyod erejét? Talán hitvány asszonyt adtunk melléd, Ladó vezér? Talán nem volt még nemesebb is a nemzetsége vére, mint a tiéd? Nem volt ősibb a nemzetsége tüze, mint a tiéd? Talán jogot kaptál arra, hogy semmiért kezet emelj az asszonyodra csak azért, mert az urává tettünk? Nem vetik meg az utolsó lövőt sem akkor, ha bántja és sorvasztja a lovát ahelyett, hogy gondját viselné? Hát nem még inkább, ha asszonyával tesz így?!

Ladó vezér arca megmerevedett és ráncai mély erekké fagytak, mintha repedezett faszoborrá vált volna egy pillanat alatt. Álmos kényelmetlenül feszengett: ismerte az édesanyja hangját, ezt a halk, de rettenetes erővel feszülő hangot, és nem látott még olyan embert, sem férfit, sem asszonyt, aki ezzel a hanggal szemben megállt volna.

Ladó vezér sem lesz az első.

Az őszülni kezdő, erős karú férfi kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, de nem jött ki hang a torkán.

– Hát szólj erre, Ladó vezér! – mondta Emese.

– Ármány szavait mondták rólam – közölte végül a férfi.

Emese úrasszony szomorúan ingatta a fejét.

– Látó vagyok, Ladó vezér – közölte, majd Álmosra nézett.

– Látó – erősítette meg Álmos. A kelletlenség lassan átfordult valami furcsa bizsergéssé a hátában, válla izmaiban. Erő érzésévé. Erővé, ami mások feletti erő. – Látó hát.

– Nincs szükségem senki szavaira – folytatta Emese asszony. – Nincs fiad, Ladó vezér, pedig hajad immár őszbe fordul és egy nemzetség erejét kellene hordoznod. Pedig van magod, erős magod van. Ám Adács méhe nem fogadja be a magodat, mert úgy bánsz vele, mint egy kutyával. Én csak látok, Ladó vezér. De a nemzetségem úr a te nemzetséged fölött, és nem hagyhatjuk, hogy amit alánk rendeltek, elsorvadjon! Érted a szavam, Ladó vezér?

Ladó Álmosra nézett, ősz tincsű férfi az épp csak szakállat eresztő ifjúra, és a szemében egyszerre rezgett félelem és engesztelhetetlen harag.

– Érted a szavunkat, Ladó vezér? – kérdezte Álmos is. – Számadással tartozol afelől, amit rád bíztunk! Ha pedig erőd elhagy, elhagy az is, amit az erőd miatt kaptál. A fény nem hunyhat ki úgy, hogy ne töltse be a helyét a sötét. Érted a szavunkat?

– Értem.

Ladó vezér hangja valahonnan távolról jött.

– Küldd át hozzám Adács úrasszonyt! – mondta még Emese. – Még a szertűz előtt, ha mindenki tisztességet tett mindenkinél. Kedves vérem ő, örömöm telne benne, ha találkoznánk!

– Átküldöm – ígérte Ladó vezér, és nehéz volt elkapni a tekintetét.

Álmos egyre kevésbé érezte férfierénynek a türelmet. Szeme sarkából Nap atya járását figyelte a nyék vezérnemzetség nemezháza előtt állva.

Tovább váratnak, mint mi a semmi kis keszit.

Díszes ruhája alatt izzadságcseppek keresték útjukat, a beléjük tapadt por apró szúrásokkal piszkálta, de csak állt egyenes háttal, kezét fegyverövén nyugtatva. Egykedvűen szemlélte nyék nemezházának díszes mintákkal ékesített takaróját, ami nem akart megmozdulni. A törzs lövői, szolgái tettek-vettek körülöttük, fél szemmel a tarjánba tartozó majdnem vezért és kíséretét figyelve. Nyék hada járt Levedi szent vezér hada mellett az oldalát védve, és ezért a hátrébb sorolt tarján nekik is tisztességgel tartozott, hiába bírt már sok tavasz óta több nemezházzal, a nemezházakban több család tüzével, és ha fegyverre kellett kelni, több tizedet állíthattak ki, mint nyék népe.

Talán még megyer népénél is többet.

Álmos dacosan szorította a száját. Hülek nagybátyja mellette állt, egy fél talpalattal hátrébb, ugyanolyan díszesen, ékesen, mozdulatlanul. Két legerősebb lövőjük a lovaikat vigyázta, a szolgáik pedig a gazdag ajándékok halmát. Mielőtt elindultak tisztességet tenni, alaposan megbeszélték mindazt, amit nyékről és Küpán vezérről megtudtak a szent halomhoz érkezés óta. A lövők nyitott szemmel, az asszonyok nyitott füllel jártak, akárcsak a szolgák. Nyék továbbra is erős volt és büszke, és továbbra sem tudta megbocsátani tarján népének, hogy négy tavasszal ezelőtt ők mentették ki Levedi vezér szorult helyzetbe került századát a besenyőkkel vívott csatában. Levedi vezér a fiait veszítette el, nyéknek pedig a büszkesége kapott nagy sebet.

Ezen a tavaszon pedig újabbat fog kapni, és ez akkor is így lesz, ha egész nap itt váratnak minket.

A nemezház bejáratát takaró lap végre megmozdult és egy díszes kaftánt viselő lövő intett nekik, hogy kerüljenek beljebb.

– Hogy van a családod, Álmos úrfiú?

A hosszú várakoztatás dolga ott feszült köztük, de úgy néztek és beszéltek egymással Küpán vezérrel, mintha kedves véreik lennének egymásnak és valóban öröm lenne minden találkozás.

– Atyám igen gyenge és sokszor jár már a szellemekkel – felelt Álmos. – Ezért is maradt a szálláson és adta át nekem tarján hadának vezetését. De Ügyek vezér lelke fényes és kész megtérni őseihez, akiket messze napkeleten hagyott.

– Sajnálom – mondta kis hallgatás után Küpán vezér. Ő is érezte már évei súlyát, haja megritkult, ráncai szinte csontig vájtak naptól és széltől cserzett bőrébe. Ő is eltemette már több fiát, mint Levedi vezér, de neki mindig adtak újat a szellemek: a legnagyobb, Kond lassan férfivá érett és most is ott ült atyja mellett, kíváncsian figyelve a vezérek, nagyfők szavait. – Igen sokszor lovagoltunk együtt csatákba atyáddal. Szinte véremmé vált. Add át neki üdvözlő szavamat és áldásomat, ha hazatérsz!

– Ő is üdvözlő szavát és áldását küldi – mondta Álmos. Küpán elégedetten bólintott.

– Láttam, Emese úrasszony is elkísérte tarján hadát – folytatta kicsit később, mikor a nemzetsége tüze kipattogta magát.

– Hát el – hagyta rá Álmos. – Jó egészségnek örvend és örömmel szemléli a nemzetsége gyarapodását. A szellemek sok fényes látással ajándékozzák meg.

– Fényes dolgokat lát?

– Sok fényt – biztosította Álmos. – Bőséget és gyarapodást.

– Igen jó ezt hallani – bólintott Küpán vezér. – Mi is gyarapodtunk, számban és szívben egyaránt. Az alánk rendelt kürt-gyarmat nemzetségei is betöltötték a nekik kijelölt földet, és immár akkorák, hogy újra két törzs lehetnének, mint egykor voltak.

Álmos egy pillanatra összenézett Hülekkel. A nagybátyja tekintete nem ígért semmi jót. Álmos még nem látott sok tavaszt, főleg nem férfivá avatva, de azt már régen megtanulta, hogy egy férfi annál bölcsebb, minél többet hallgat. Főleg akkor, ha nem tud bölcset vagy erőset mondani.

Hát most hallgatott ő is.

Küpán vezér végül elismerően biccentett. Vagy talán csak a nyék ősök tüze lobbant úgy, hogy biccenteni látszott az arcán vetett árnyaktól? Akárhogy is, neki kellett megtörnie a csöndet.

– Kürt-gyarmat elég erős immár, hogy újra kürt és újra gyarmat legyen. Ott voltak, mikor elűztük erről a földről a tíz törzset és örökségül kaptuk azt a kagánoktól, folyótól folyóig. Be kell töltenünk az örökséget.

Álmos lassan bólintott.

– Mi a szavad ezzel? – kérdezte. – Nincs dolgunk kürt-gyarmat nemzetségeivel, azt Levedi vezér alátok rendelte. Levedi vezérrel van szavad. Vagy csak szaporítod a szavaidat?

A levegő egy pillanatra megfagyott a nemezház tüze körül. Mintha a lángnyelvek is megmerevedtek volna egy szívdobbanásnyi időre a fiatal vezérfi merész megjegyzése hallatán. Hülek is elsápadt és ujjai fehérre szorultak az ölében nyugtatott míves kard markolatán. Álmos is megszédült. Mit mondtam? De immár kimondta, és a szavak nem térnek vissza csak úgy. Állta Küpán vezér tekintetét és mintha azt látta volna benne, hogy az idősebb vezérnek tetszik a fiatalabb leendő vezér merészsége. A merészsége, amit sok század lövő tud megtámogatni, ha kell, talán két vagy három századdal is több, mint amit Küpán csatasorba tud állítani.

– Talán szaporítom – hunyorgott egy kicsit az idősebb férfi. – Talán az a szavam ezzel, hogy mi a hét törzs szövetsége vagyunk és azok is maradunk. Ha egy törzsből újra kettő lesz, két törzsből egynek kell lennie. Ezzel pedig neked lesz dolgod, tarján törzs vezére. Azt beszélik, keszi annyira gyönge, hogy még egy tél, és a hó alatt elveszik. Azt beszélik, keszi vezérének végleg magva szakad. Miért foglalná hát egy egész törzs helyét, világ csúfságára?

Álmos most már leplezetlenül nézett az oldalán ülő Hülekre. Nagybátyja, akire már éppúgy ráncokat vésett az idő, mint Küpán vezérre, némán ült, csak a tekintete beszélt. Álmos és Küpán szavába nem szólhat bele még idősebb rokonként sem, csak ha kérdezik. Hát nem látta jól Emese anya a fényt és gyarapodást? Tarján törzse sokra vágyik és sokra hivatott, tavaszról tavaszra erősebb, és az erő jogán követelhet több szót és több tisztességet a hétmagyarok között. De milyen tisztességet kapna, ha még az oltalma alá bízott törzset sem tudta megtartani, hanem a nevét és magvát szakítja, talán örökké?

Hülek arcán látszott, hogy ugyanezt gondolja. Álmos szájába keserű epe íze mart.

– Talán ez nem a te szavad – mondta végül Küpán vezérnek. – A hetes szám a hétmagyar száma és az Isten száma. Ladó fölött van vezér, én vagyok az, atyám jogán. Fölöttem is van vezér, Levedi vezér az. Levedi vezér fölött is van vezér, a kagánbég az, aki felett pedig az áldott kagán áll. És az áldott kagán fölött is van vezér, a Nap atya, akit ő Élohimnak hív és a Seregek Urának[3]. Levedi vezér hívására dönthetnek a vezérek keszi törzsének sorsáról. Nem te és nem én dönthetünk. Talán mégis szaporítod a szót…Küpán sokáig hallgatott, majd felnevetett. Az oldalán ülő fői is követték, óvatosan. A fiatal Kond csak tágra nyílt szemekkel nézte a férfiakat. Végül Hülek is elmosolyodott, egyedül Álmos arca maradt komoly és merev.

– Jól van – mondta végül Küpán vezér. – Látom, Ügyek vezér királyi vére nem vált vízzé itt a pusztán sem Álmos fiában. Jól megfeleltél. Igen jól. Lássuk, miféle ajándékokat hoztatok nekünk!

Epévé válik még a nevetés a te szádban is, Küpán vezér!

Álmos intett a szolgáknak, hogy hozzák az ajándékokat.

– Levedi jön! Levedi jön!

A hír hamar végigfutott a szent halom köré gyűlt szállásokon. Már mind a hat törzs felverte nemezházát, megerősítette a halomtól sugarak formájában kiinduló gyepűket, elosztották a napról napra zsugorodó vizekhez vezető itatóutakat. Táltosaik és tudományosaik megtisztították magukat, de még nem nyúltak a szellemek dolgaihoz, hiszen a halomba olyan erős varázslatot temettek annak idején, hogy csak Levedi vezér tudománya volt képes azt megzabolázni. Hallgattak a dobok, vártak a bódító aszalványok és magok, élet dobogott az áldozatra szánt jószágok ereiben.

– Levedi! Itt jön!

A puszta fölött felzavart madarak keringtek, messziről mutatva a közeledő hadat. Nap atya még csak a delelő felé haladt. Levedi vagy kint éjszakázott a közelben, vagy szinte vágtatva közeledett: úgy akart bevonulni, hogy az egész nap az érkezéséé legyen, ahogy azt kell. A szent halomra vezető ösvény előtti széles kerítéket már korábban előkészítették, megtisztították, kijelölték a többi törzstől elválasztó gyepűt. Az összegyűlt vezérek előkészítették ajándékaikat és szavaikat, amikkel majd a szent vezér elé járulnak. Levedi a hetes áldást hordozza és rajta keresztül Isten ereje támogatja a hétmagyarok szövetségét. És most végre jött a pusztában készített úton.

Fiatal lövők tizede bukkant fel először; talán még sohasem jártak a szent halomnál korábban. Könnyű fegyvert viseltek, kaftánjuk szinte fehéren vakított az erős tavaszi napfényben, a rájuk varrt rézgyűrűk és pénzérmék messzire csillogtak. Mind szép arcú és szép növésű legény volt, válogatott tized. Erős hangon kurjongatva érkeztek, megtáncoltatták lovaikat, Levedi nevét és áldásait kiáltozták. Nemegyszer kacéran összenevettek a látványosságra odasereglő szolganép leányaival, de néha még a szabad asszonyokkal is próbát tettek.

Mikor a fiatal fürkészek már alaposan megmutatták magukat, felbukkant Levedi vezér elővédje. Egyikük kürt-gyarmat zászlójelét hordozta, ahogy a hadba vonuláskor is ez a törzs jár a vezéri főhad előtt. Mások a korábban legyőzött és elűzött nemzetségektől, törzsektől elragadott hadijeleket hozták büszkén, emlékeztetve mindenkit a hősi tettekre, amiket Levedi vezetése alatt hajtottak végre. A szent vezér vörös, hosszú zászlója föléjük emelkedett és együtt lobogott a szélben és a lovak lépéseinek ütemére a megvert besenyők lófarkas jeleivel, az onogurok tépett, hosszú selyemszalagjaival, a kétfelé kergetett bolgárok zászlóival. Az elővéd igen büszkén léptetett át a fogadásukra kizúdult bámész hadakon. Megnézték maguknak az asszonyszemélyeket, összenéztek a fegyveres lövőkkel, akiket csatákból ismertek, tisztességet adtak a többi törzs vezéreinek, főinek.

Furcsa, aranyosan csillogó lovasok érkeztek utánuk. Álmos még soha nem látta őket, csak hallott róluk, a kazár kagán seregéből jöhettek. Csúcsos ércsisakot viseltek, láncinget, ami sárgás fényt vetett és lecsúszott róla az íves szablyák csapása, de oldalukon nyíltegez és íjtegez függött, mint a pusztai lovasokén, kezükben súlyos hegyű kopját tartottak. Még a lovaik homlokát és szügyét is érc fedte, vastag, fémlapokkal kivert bőrszíjakkal odaszorítva. Kéttizednyi vonult belőlük Levedi vezér előtt, a főjük sisakján a kazár kagán jele szikrázott aranyból kirakva.

Álmos Hülekre nézett.

– Hogy kerülnek ezek ide? – kérdezte. – Mi dolguk a szent halomnál?

– Ha engem kérdezel, semmi – felelte Hülek. – Soha nem jött ide senki a kagántól.

– Hát most jött.

Nem csak a csillogó lovasok jöttek a nagy folyó menti városból ide, a puszta közepére. Levedi vezér mellett is egy kazár lovagolt, nemes fő lehetett a népe között, de nem harcos. Díszes kaftánt viselt, Élohim jeleivel kiverve, füle előtt hosszúra hagyott varkocs lengedezett, övén csak egy nagyobbfajta tőr lógott. Levedi mellett lovagolt, a főhelyen, és bátran nézett az őt furcsán méregetők szemébe. Állta még a törzsek vezéreinek tekintetét is.

Levedi másik oldalán pedig egy vékony termetű ifjú lovagolt fegyverrel, de sem érc, sem bőr nem védte a testét, csak egy vastag, színes öv fogta össze a kaftánját a derekán. Álmos akkor eszmélt rá, hogy nem ifjú, hanem leány, mikor a menet eléjük ért.

Tarján nevében tisztességet tett Levedi felé, és mikor felemelkedett, összeakadt a tekintete a leányéval. Kicsit lentebb álltak, mert a töltésre taposott utat átengedték a megyer had vonulásának, így a leány magasabbról nézett le Álmosra, és ahogy összeakadt a tekintetük, rámosolygott. Álmos értetlen zavarában elkapta a tekintetét.

– Kik ezek a szent vezér mellett? – kérdezte Hüleket. Immár a többi lövő, a málha és a szekereket kísérő szolganép vonult el előttük, akikkel nem kellett foglalkozniuk, egyedül a hátrébb sorolt tízfők köszönését fogadták.

– A kazárt nem ismerem – mondta Hülek. – A leány pedig szépen gyarapodott, már inkább tűnik asszonynak, mint leánynak. Levedi vezér lánya. Madjarka.

– Madjarka – bólintott Álmos. Így már tudta. A két folyó mentén szállásoló hétmagyar törzsek ritkán találkoztak így, mint most a szent halom mellett. A közös hadi vállalkozásokban pedig leginkább a férfiak lovagoltak ki együtt és ismerték egymást névről, arcról, hadi bátorságról. Az asszonyok otthon őrizték a tüzet és a nemzetségek dolgait. Madjarka a szent vezér lánya, akit fiú helyett kapott és aki állítólag szintén látó, mint Emese. Mi más lehetne a szent vezér lánya?

Annak idején Ügyek jegyajándékkal kérte eljegyezni Madjarkát a szintén apró gyermek Álmos számára, ám Levedi visszaküldte a drága ajándékokat. Nem beszélt a dologról senki, de tudott róla mindenki, még ennyi év után is.

– Ő felismert téged – jegyezte meg Hülek.

– Hát tényleg látó? – kérdezte Álmos. A nagybátyja felnevetett.

– Látó hát. Látja, hogy a tarján törzs fehér zászlója alatt állsz szinte vezéri díszben – nevette ki Hülek.

Madjarka hosszú, vastag varkocsokba font hajában egy pillanatra mintha a törzse vörös színe is megvillant volna a Nap atya fényében. Talán csak káprázat.

Majd egy szekér következett, jóval előbb, mint ahogy a rendbe illett volna, mellette erős lövők és a megyerek vörös zászlója újra, a szekéren pedig, a védő szövetlapokat félrehajtva egy fiatal asszony ült, pirospozsgás, kikerekedett arccal és erősen kerekedő hassal, amit ültében is jól lehetett látni. Drága prémekkel kipárnázták rendesen a derékalját, de még így is kapaszkodnia kellett a hadak által kijárt csapás rázásától.

Az asszony nem nézett senkire, csak valahova el, a távolba. Álmos nem tudta, ki ő, csupán sejtette, és valami sötét érzés fogta el ettől.

– Hát, hát… – mormolta Hülek nagybátyja is mellette.

Levedi szent vezér díszesen és méltósága teljében bevonult a szállására és a szent halom felé fordulva, karját kitárva üdvözölte a halom földjébe és köveibe, bokraiba és füveibe zárt szellemeket és tisztességet tett az ősi, erős tudománynak. A szent vezért felismerve a szellemek megenyhültek és jelezték, hogy immár jóindulattal vannak a hét törzs irányába, akiket az elmúlt napokban idegenkedve méregettek. Vén szellemek, igen vének, és olyanok, mint a tűz mellett kucorgó vak és süket öregek: néha a saját vérüket sem ismerik meg. De azt, ami Levedi vezérben lakott, felismerték, és a vezér védő karja befedte az egész népét.

A törzsekkel érkezett táltosok végre a nemzetségek ősi tüzei fölé emelhették a dobjaikat, és ahogy megfeszült a bőr, megmozdultak az ütők, hogy összekössék az eget és a földet.

– Fű legelőink füvéből – mondta Álmos, ahogy Levedi vezér intésére ő is előléphetett. Már négy törzs ajándékai ékeskedtek a szent vezér lába előtt, magas, drága halmok prémekkel, fegyverekkel, ruhákkal, ékszerekkel, arannyal, minden jóval. Odébb már egy kisebb századnak elég ménes formálódott a válogatott lovakból, amelyekkel szintén a szent vezérnek adtak tisztességet, még odébb a többi lábasjószág kérődzött némán. Az ősi szokásokat követve tarján népét igen hátra sorolták, abba a rendbe, amiben kijöttek napkeletről és éjszakról, át a hegyeken, erdőkön és kietlen pusztákon, átkelve nagy folyókon és átverekedve magukat nagy népeken. Végül a kazár kagán földet, úrságokat és tisztséget adott nekik, felismerve a szent erőt, amit Levedi vezér családja hordozott. Tarján törzse hátul járt, hitvány kis nemzetségként és Ügyek vezér vére is idegen vér volt a magyarok között, hiába vette feleségül a tarján Önedbélia vezér lányát, Emesét, a látót. A világnak megvan a maga rendje, a tisztesség és nemesség helye, az ősök és szellemek helye, a fény és sötét helye.

Álmos népének is megvolt a maga helye, hiába szaporodtak meg annyira, hogy a lövőik nélkül meg sem indulhattak volna immár a magyar hadak.

– Föld szántónk földjéből – helyezte a másik csomagot Levedi lába elé, megoldva a kis bőrzsák száját és kiterítve a zsíros, fekete földet, amit annak idején nekik osztottak a két folyó közé érkezve. Levedi nehézkesen előrehajolt és ujjai között elmorzsolta a földet, elismerően bólintva.

– Víz a folyónk vizéből – tette végül le Álmos az égetettcserép korsót, amit féltőn óvtak az egész úton. Levedi a szájához emelte a korsót és megízlelte; arca rezzenéstelen maradt.

– Legyen áldás a népeden, Álmos úrfi, tarján vezér fia, Ügyek nemes véréből való vér! – emelte fel a kezét Levedi. – Legyen erős a kötelék közted és a hétmagyar nemzetségek vérei között, világítson rád a Nap atya nappal, vezesse lépteidet Hold anya éjjel, áldjon meg téged a Hadak Ura, ha hadra kelsz!

Álmos meghajtotta a fejét és próbálta elkapni Levedi vezér tekintetét, de az öreg, ráncos, őszbe forduló szakálltól szegélyezett arc immár a következő törzs vezére felé fordult. Ladó vezér már emelkedett is kezében a fűvel, földdel, vízzel.

Álmost újra elfogta a sötét érzés, ahogy hátralépett és sarkaira ült, a többi vezér mellé. Némán figyelte, ahogy Ladó vezér is tisztességet tesz és megkapja az áldás szavait. Néha az ajándékok halmára pillantott. Nem illett keveset hozni, de nem illett igen sokat sem: a gondos kezek azért megtalálták a módját, hogy meg tudják mutatni, ha a törzs szépen gyarapodott az elmúlt évszakok fordulója során, ahogy azt is, hogy elrejtsék az ínségüket. A tarján törzs ajándékai most igencsak kiemelkedtek a többi közül. Szóvá nem tette senki, nem is fogja, de tekintetek villantak ide-oda, kinél így, kinél úgy.

– Mit mondott?

Emese hangja sürgető volt, szinte indulatos. Álmos bent ült a nemezházban, a tüzet bámulta és várta, hogy az ősök fénye oszlassa a szívében úrrá lenni akaró sötétséget.

– Azokat a szavakat mondta, amiket mindenkinek – felelte.

– Azokat? Csak azokat?

– Azokat.

Emese úrasszony Álmos fehér kaftánján rendezte a rávarrt díszeket, simította végig az ősi jeleket, de látszott a keze remegésén, hogy legszívesebben meggyűrné a gondosan óvott ruhát, amiben majd a szent halomra hág az elsőszülött fia.

– Nem mondta, hogy „fiam”? – kérdezett tovább.

– Nem – felelte Álmos.

Csöndre vágyott és nyugalomra. A puszta végtelen csöndjére, az égen lassan kúszó bíbor felhőkre és a hívogató napnyugati fénycsodára vágyott. Azt remélték, hogy a szent halomból áradó ősi tudomány fenyegetése szétoszlik majd, ha Levedi vezér végre megérkezik, de mintha csak erősebbé vált volna, és a törzsek közé húzott gyepű hideg jégfalként választotta volna el őket.

– Köti az ígéret szava – tért vissza végül a fehér ruha díszeihez az úrasszony. – Ígéret szavait mondta!

Sok tavasz telt el azóta, hogy a magyar hadakat a besenyő szállások ellen küldte a kazár kagán és az egyik összecsapásban Levedi százada elszakadt a magyar századoktól. A besenyők fel is koncolták volna őket, ha Ügyek nem verekszi át magát értük és vakmerő, sok vérrel járó rohamával nem fordítja meg a hadiszerencsét. Levedi vezér két felnőtt fiát veszítette el akkor és majdnem saját életét is, magvát szakítva a szent nemzetségnek, ami a szarvas állat csodaerejét hordozta. Ügyek irányába pedig akkora jóindulat fogta el, hogy ígéretet tett neki: ha elsőszülött fia férfivá érik, saját fiává fogadja, felemelve ezzel Ügyek családjának nemes vérét oda, ahova való.

Álmos immár férfivá érett és előttük állt a szer, ahol Levedi vezér látásokat kap a szellemektől és kijelentéseket tesz az alá tartozó nemzetségek számára azzal az ősi tudománnyal, amit atyjai a szarvas állattól kaptak.

– Köti az ígéret szava – mormolta még Emese. A tű fenyegetően csillogott ujjai szorításában. Némelyik aranyos függőt úgy odavarrta a fehér anyaghoz, hogy egy sárkány sem tudta volna leszakítani onnan. – Azt beszélik, új feleséget vett és annak már igencsak gömbölyödik a hasa.

– Emőd a neve – mondta Álmos. – Láttam egy pillanatra. Gömbölyödik hát.

– Igen fiatalka.

– Hamar megfogant. Nyáron vehette el. Nem hirdette ki nagy hanggal.

– Emőd. – Emese újabb függő varrását kezdte megerősíteni. – Megyer lány az is. Mégis adnak magot az öreg vezérnek a szellemek. Hálás lehet nekik, hogy az a kazár vén nő hamar a fiai után halt még azelőtt, hogy elhagyta volna a vezért a férfiereje!

A tűz fénye úgy csillant a vastag tű fémjén, mintha vér lett volna.

A halomra vezető út elé rakott szertűz lángjai a magasba csaptak.

A fény százszor tükröződött vissza a felsorakozott vezérek és nemes fők ruháinak díszein. Levedi vezér gyújtotta meg a szertüzet a megyer nemzetség ősi tüzéből vett lángocskával, amit még a szarvas állat járta erdőkből hoztak magukkal messziről, régről. Majd, mielőtt a lángok elérték volna a rönkök közé tömött száraz füveket, kérgeket, sorra odaléptek a vezérek és törzsük tüzét tették hozzá a szertűzhöz: ötödiknek Álmos tarján pisla lángocskájával.

A hetedik után az egymásnak támasztott rönkök közül sűrű, fehér füst tört elő, mintha földre szállt felhő lett volna, majd recsegéssel-ropogással belobbant az egész. A rőt lángok előtörtek és az ég felé nyújtóztak, a tűzben pattogva a magyar törzsek szellemei beszédbe fogtak a halomba zárt ősi szellemekkel, olyan dolgokat mondva egymásnak, amit még Levedi szent vezér sem hallhatott emberi füleivel, vagy ha hallhatta volna, nem érti, vagy ha megérti, megháborodik beléjük.

De a jelet, ami fontos volt, az hallhatta és érthette. Kivárta türelemmel, amíg a halom szellemei utat engedtek az élők menetének. Sokáig kellett várni, mintha valamin vívtak volna a tűzben lakók és a föld alá zártak. A vezérek és a mögöttük állók feszült némasággal figyelték Levedi szent vezér öreg, ráncos arcát, ami teljesen megszürkült, ahogy árnyéklelke néha kiszakadt, néha visszatért belé, szellemek táncától pörgetve és forgatva. Nap atya magasba hágott az égen és a halom fölött egy jól ismert forma körözött, akire még nem akartak nyíltan ránézni, nehogy megsértsék, elzavarják.

Álmos észrevette, hogy Madjarka őt figyeli. Nem nézett vissza rá, őrizve a méltóságot, de a szeme sarkából látta azokat a sötét szemeket, amik mintha nem is fordultak volna másra. Hogy levetette már a kislányságot! Mikor legutóbb látta a szent vezér kazár nőtől született lányát, Madjarka még olyan lapos volt, mint egy fiú, karjai vékonyak, arca csontos. Az elmúlt években nővé formálódott, melle díszes kaftánjának feszült, csípője kiszélesedett, és vezéri vérhez méltó nagy, szinte horgas orra sem ugrott már ki annyira az arcának finommá fordult ívéből. A tekintete pedig… Le sem tagadhatta volna, hogy szent és királyi vér egyesült az ereiben, olyan szemérmetlenül nézett, mintha minden és mindenki felett állt volna.

Álmos próbálta rezzenéstelen arccal figyelni Levedi vezér küzdelmét.

A szent vezér arca néha kisimult, néha fájdalmas grimaszba torzult, néha kinyitotta a száját, mintha szólna, bár ha szólt is, nem emberi fülekhez. Egy pillanatra megtántorodott, majd visszanyerte az egyensúlyát: ám még azok sem emelték segítségére a karjukat, akik közel álltak hozzá. Hogy is érhettek volna most a szarvas állat fiához! Levedi vezér felemelte a kezét és intett hátrafelé: a táltos emberek ütni kezdték a dobjaikat, hogy segítsék a nemzetségeik szellemeit és utat nyissanak végre a szent halom felé.

Dum-dum-dum-dum.

Álmos figyelte a szívét, ami együtt vert a dobokkal. Madjarka szemét érezte perzselni az arcán, ahogy a barna tekintet barna bőrére tapadt. Úgy gyűlt benne a feszültség, mintha íj idege lenne, amit erős kézzel kihúznak és nem engednek el, hiába követeli sodrásának minden szála.

Dum-dum-dum-dum!

Levedi vezér hirtelen felordított.

Nem emberi nyelven ordított fel.

Olyan csend támadt hirtelen, hogy még a fűszálak között bujkáló szellőt is hallani lehetett.

– Hétmagyar hét törzse! – kiáltotta ismét Levedi vezér az erdő nyelvén, majd a puszta nyelvén folytatta: – Lép előre! Lépj előre!

A dobok újra megszólaltak és a menet végre megindulhatott a szent halom satnya, széllel, szárazsággal és ősi tudománnyal dacoló bokrai között.

Haj, regö, rejts el!

Amott kerekedik egy égi nagy út,

Emitt kerekedik földi víz állása.

A megyer törzs legnagyobb tudományú táltosa láncoktól nehéz bottal járt az ősi kőoszlop mellett álló Levedi szent vezér körül. Fején a szarvas állat agancsait viselte, hátán a szarvas állat lenyúzott, kikészített és csodajelekkel teleírt bőrét. A vezérek és a szent halomra kiválasztott kísérőik körben álltak és figyelték, ahogy megigézik a régi dolgokat, amikor Levedi vezér nemzetsége azzá vált, aki. Megidézik és újra betöltekeznek ezzel az erővel.

Haj, regö, rejts el!

Abban kerekedik sárnyi kis ember,

Abba is bészökik csodafiú szarvas.

Haj, regö, rejts el!

Noha kimentél, nagy úr, Nimród nagy úr,

Vadászni vadra, vadászni madárra,

De nem találtál sem vadra, sem madárra,

Csak találtál csodafiú szarvast!

Levedi vezér felemelte a karját magasra; mintha magasabbá vált volna két fejjel, megidézve Nimród nagyúr alakját, akinek erejét rettegte mindenki, akinek az ereje ma is ott él a nemzetségében. A táltos Levedi vezér elé táncolt és meggörnyedt előtte:

Haj, regö, rejts el!

Ne siess, ne siess, nagy úr, Nimród vadász!

Kérlek, ne lőj le az én halálomra!

Én nem vagyok lőni való vadad,

Én vagyok fényes követ Égi Atyától!

Levedi vezér és a táltos lassan átvették egymás helyzetét: a szarvas állat bőrébe bújt táltos kiegyenesedett, karjait áldóan kitárta az öreg vezér felé, míg a szent vezér meghajtotta magát az Égi Atya követe előtt. Látszott a hátán, hogy reszket, remeg, ahogy az ősi erő utat keres tagjai, izmai, ízületei között, hogy átjárja és betöltse teljesen. A táltos megérintette Levedi fejét.

Haj, regö, rejts el!

Csodafiú szarvas erőd leszek immár,

Homlokodon leszek fölkelő fényes Nap

Oldaladon szép Hold, veséden csillagok,

Nem kérdezem, hogy te is szeretnéd-e?

Csak a dobok szóltak hátul, sokáig csak a dobok szóltak. Végül a táltos nagyot csapott láncos botjával a földre, és a hirtelen zajtól csend támadt. Mindketten felegyenesedtek és lassan körbefordultak, hogy mindenki lássa a csodafiú szarvassá vált Levedi vezért, akin keresztül az Égi Atya minden áldása áradt a hétmagyar törzsek és a velük szövetségre lépett vendégek felé. A táltos felemelte a botját, így hirdette ki újra:

Haj, regö, rejts el!

Nimród vére vagyon Hunorban, Magorban,

Magor vére vagyon Levedi vezérben!

Álmos egyre csak érezte magán Madjarka tekintetét, de érezte magán egy másik nő tekintetét is, bár látni nem látta. Emese szeme szinte fia tarkójába fúródott, valósággal lökte előre. Sokszor beszéltek már erről a pillanatról. Ritka pillanatról, mikor az ősi ének kicsit változik és a hétmagyar nemzetségek vezérei és legnemesebb tagjai előtt jelentik ki ősi erővel és ősi joggal, hogy Nimród vére, Magor vére és Levedi vére immár Álmosban is benne van. Ő is kilép majd a kőoszlop mellé, amibe talán az ő történetüket vésték és karcolták bele tudománnyal az idő kezdetén, s a szarvas állat bőrébe bújt táltos őrá is veti a kezét és regöli: Levedi vére vagyon Álmos vezérben! Majd le kell kuporodnia, olyan kicsivé, mintha gyermek lenne, mintha világra törni akaró magzat lenne és Levedi vezér fölé áll majd, beborítja hosszú szárú kaftánjával, hogy hangos kiáltással ismét világra hozza, mint immár tenfiát. Hát ezért néz Madjarka! A felismerés kicsit megnyugtatta, bár sokat nem enyhített a benne feszülő várakozáson.

Fivérét látja bennem.

Levedi intésére a dobok újra megszólaltak és a táltos furcsa, ugráló mozdulatokkal körbetáncolta őt és a napnyugat felé hajló magas, ősi követ. Láncos botját csörgetve, szarvas fejét ide-oda forgatva körbetáncolta egyszer, kétszer, hétszer. A szarvas állat ősi ereje, Nimród vezér, Magor vezér ősi vére erősen állt továbbra is Levedi szent vezérben, és büszke fennhangon hirdethette ki, versenyre kelve a dobok fülsiketítő pergésével:

Haj, regö, rejts el!

Szarvam vagyon ezer, benne ősi erő,

Szarvamon tűz, gyúlatlan gyulladó, oltatlan aludó!

Haj, regö, rejts el!

Haj, regö, rejts el![4]

Mikor a szer tartása véget ért, Álmos szinte önkívületben tántorgott visszafelé a szent halom oldalában újra kitaposott úton. Nem mondta ki a szavakat! Árnyéklelke többször kiszakadt belőle, a magasba röppent. Felülről látta a halmot, a közepén férfierőként büszkén meredő kőoszlopot, a hét törzs szállásait körülötte, a szállások közé húzott gyepűket, amik olyannak tetszettek, mint a Nap sugarai. Magasba röppent és szárnyait kitárva körözni kezdett, a keserűség sötét felhője pedig próbálta bekeríteni. Álmos megrázkódott odalent, ahogy egy pillanatra eltévesztette a lépést és csak a mellette haladó Hülek könyöke támasztotta meg és segítette vissza. Árnyéklelke odafent körözött. Hirtelen egy másik lélek csapódott mellé, mély szemű turulforma, szép mintázatú tojó, és vad táncba kezdett Álmossal: pörögve, forogva, sötét felleget űzve, néha felé csípve, néha násztáncot lejtve. Majd hirtelen a szeme közé csapott nagy, horgas csőrével, és Álmos árnyéklelke erősen visszatért a testébe.

Zavartan pislogott. Úgy érezte, mintha kumisz verte volna fejbe. Remegtek a tagjai, mintha fázna, pedig ott állt a szertűz magasba lobogó lángjainál és szinte égette a bőrét a melege a fehér kaftánja alatt.

Emese úrasszony ott állt mellette és tekintetébe olyan mély, engesztelhetetlen indulat fagyott, amit semmiféle ősök tüze nem olvaszthatott fel többé.

2.

LEVEDI

Kazária fejedelme, a kagán, vitézségükért és szövetségükért nemes kazár nőt adott feleségül a türkök első vajdájának, akit Levedinek neveztek, hogy tőle gyermeket szüljön, de a sors úgy akarta, hogy az a Levedi nem nemzett azzal a kazár nővel gyermeket. […] Kevés idő múltával az a kagán, Kazária fejedelme üzenetet küldött a türköknek, hogy küldjék el hozzá első vajdájukat, Levedit.

(Bíborbanszületett Konstantin: A birodalom kormányzásáról)

Eleddig soha nem hagyta ott a szarvas állat ereje ilyen hamar.

A szent halom körül még erősen benne volt. Benne volt, ahogy a tavaszi szerrel összegyűlt hétmagyarok és a kazár kagán követe figyelték Levedi vezért a nagy tűz körül, ahol áldást osztott. Áldását minden vezérnemzetségre, nemzetségre, ágra, családra, és a vendég idegenekre is, akik nem lehettek persze jelen, de uraikkal elküldtek egy-egy hajfürtöt, tudománnyal teli tárgyacskát, hogy hazavigye nekik a csodafiú szarvas jóindulatát. Benne volt még akkor is, mikor a tűz három nap után kihunyt és a vezéri nemezházban leült a többi vezérrel meghallgatni és tanácsolni őket. Vele volt akkor is, amikor a büszke tarján Emese és a vezéri jelben járó alig férfi fia néztek rá, és tudta, miért nézik annyira, miért nézik úgy. De nem ingott meg a döntése, amit a megolvasott jelek alapján hozott. Nem mondtak ki egy szót sem erről, noha a szemek többet beszéltek.

Ügyeknek tettem ígéretet, ugyan hol van Ügyek?

A tarján törzs így is igen megerősödött, mit mernének, ha még a csodafiú szarvas erejéből is átadna nekik? Minden látó azt mondja, hogy új asszonya, Emőd fiút hord a szíve alatt: övé kell hogy legyen a szarvas állat ereje. Ha nem marad erősen Levedi vezérben, hát oda kell átmennie, vér a vérhez. Kimegy belőlem és keresi az útját.

Ahogy elbontották a nemezházat és a bőven mért ajándékokkal megrakott málhás lovakkal, szekerekkel, a lábon hajtott állatokkal megindultak vissza, a Don kanyarulata mellé, Levedi vezér úgy érezte, mintha lépésről lépésre, napról napra menne ki belőle a szarvas állat ereje. Mire elérték a nyári legelők felé tartó nyájakat kísérő pásztoraikat, már csak pislákolt benne.

A testén nem látszott. Őszbe forduló haja és szakálla, mélyülő ráncai ellenére egyenes háttal ülte meg a lovat és könnyen tartotta a menet iramát, sokszor a szekerek és málha előtt léptető, meg-megiramodó erős fegyverzetű elővéddel járva. Megtehette, mert a hétmagyar szövetség szállásai között jártak; hadra kelve nem lett volna még neki sem helye elöl. Így viszont ott léptethetett és látta a válogatott lövőin és a szerre méltónak bizonyult főin, hogy büszkeséggel nézik.

Mikor éjszakára megálltak, az egyik szekérre nemezlapokat borítottak és prémekkel, szövetekkel tették kényelmessé. Köré védelmet vontak és mellette tüzeket tápláltak. Levedi vezér mégis keveset aludt és nem csak azért, mert a véneket már kerüli az álom. Volt, hogy szinte egész éjszaka ott virrasztott a nemezlapokat ívesen tartó fabordának dőlve, hallgatta Emőd fiatal, szapora szuszogását, néha még a magzatot is látta a teste körül bolyongó árnyéklelke szemeivel. Fiú lesz és nagy tisztségre méltatik. Volt, hogy csak akkorra szenderedett el, mikor a hajnal meghasadt és a tábort bontók zaja riasztotta fel. Fáradtabbnak érezte magát, mintha le sem hunyta volna a szemét. De Emőd fiatal, piros arca és csillogó szeme kárpótolta: megáldotta arra a napra és újra nekiindultak. Az úrasszony hiába nézett ki gyermeknek gömbölyödő pocakja ellenére, igen nagy méltósággal viselte magát és igazgatta a körülötte szorgoskodókat.

Levedi néha elkapta Előd bő tekintetét, ahogy a lányát figyeli, vezére egykori ágyasát, akit a vezére azután tett jog szerinti feleségévé, miután fiatal méhében megfogant a magja. Előd bő korábban is az egyik tekintélyesebb nemzetségfő volt megyerben, bár nem a legtekintélyesebb, de most, hogy a szent vezér násza lett, szinte őt is vezérként tisztelték. Látszott rajta, hogy büszke a lányára, a méltóságára, amire felemelkedett. A megyer hadat is ő vezeti hamarosan éjszaknak, az Itil[5] nagy folyó mentén szállást vert besenyők és bolgárok vidékére. Nem hadba vonulnak, mert a kazár kagán nem akarja megtörni az elmúlt év békéjét, de megmutatják magukat két nagy törzs századait összefogva. Megmutatják magukat és a kazár kagánnak hódoló népektől beszedik az éves béradót. Ilyenkor nemcsak a kagán és Levedi vezér kap részt, hanem a hadakat vezető vezérek is. Előd nemezháza szintén megtelik drága prémekkel, ezüsttel, édes mézzel.

Emőd úrasszony szép ívben gömbölyödő hasát nézte, ahogy két szolgával átpakoltatta a faládikáit és a prémeket a szekér egyik feléből a másikba, hogy kényelmesebben üljön. Milyen sok múlik egy formátlan húsdarabon egy asszony hasában. Remélte, hogy az az erő, ami belőle hiányzik, már ott gyűlik, odabent.

– Az egyik út véget ér, kezdődik a másik.

A füle előtt font varkocsokat viselő kazár követ Levedi mellé léptetett. Most nem kísérte a teljes fegyveres küldöttség, mint a szer mellett, ahol a kagán hatalmát mutatták. Mindössze egy lovas léptetett a nyomában, csupán könnyű kaftánban, íjjal és karddal az oldalán. Nehéz vassisakját és csillogóra dörzsölt páncélját a málhás lován vitette, ahogy a többi társa. Gersón ben Jeróhám pár nappal azelőtt érkezett követségbe, hogy a megyer törzs küldöttsége elindult volna szert ülni a szent halom felé. Üzenetet hozott a kagántól, de mikor megtudta, hogy a hétmagyarok szert ülnek, meghajolt Levedi felé és azt mondta, az üzenetet akkor adja át, ha visszatérnek a szállásukra, bár addig is nagy méltóságnak találná, ha elkísérhetné a szent vezért. Még a hétmagyar bők közül is sokan voltak, akik nem tarthattak törzseik, nemzetségeik képviselőivel, azonban a kazár kagán követének hogyan mondhatta volna ezt bárki anélkül, hogy magát a kagánt ne sértse meg? Talán ezért is fogyatkozott meg bennem a szarvas állat ereje.

Gersón ben Jeróhám és fényes páncélú testőrei elkísérték hát a megyer törzs hadát a szerre. Nem kérdeztek, nem beszéltek sokat. Legtöbbször félrehúzódtak és figyeltek. De erősen figyeltek. A katonák pusztai lövő módjára, kissé összehúzott szemmel, kifürkészhetetlen arccal, ám figyelmezve mindenre, ami fontos. Megnézték a hétmagyarok lövőit, fegyvereit, lovait, talán asszonyait is, noha ez utóbbival nagyon vigyáztak. Van, amitől nem véd meg a vendégbarátság. Gersón ben Jeróhámot csupán egy asszony érdekelte és egy lány: az úrasszony és Madjarka, akiről már az érkezése előtt tudta, hogy a szent vezér lánya. Csakhogy nem úgy nézte őket, ahogy férfi nézi az asszonyt. Levedit ez még jobban zavarta.

– Az egyik út véget ér – bólintott Levedi is.

Gersón ben Jeróhám a vezér jobbjára léptetett szép formájú, viszont nem csatára való lován. A kaftánját összefogó széles övön apró, dísztelen tőr függött, nem sokkal nagyobb annál, mint amit evésre használ az ember. Íjtegez helyett egy bőrzsákot szíjazott a nyeregkápájára. Levedi már korábban látta, hogy bőrtokokat tart benne, a tokokban tekercseket, rajta a héberek jeleivel. Kisebb tekercsek is voltak nála, amikre állítólag ő maga rótt jeleket. Levedinek ez sem tetszett benne. Ki tudja, milyen tudomány van azokban a tekercsekben és jelekben, miket köt meg, miket old el velük? Mégsem érzett rontást Gersón ben Jeróhámon, és a tudományosok, táltosok sem, akiket megkérdezett a követtel kapcsolatban. Szívesen hallotta volna azt is, hogy Emese úrasszony mit lát vele kapcsolatban a tudományával, de a régi, balgán kimondott szavak távoltartó rontásként függtek közöttük.

Levedi vonásai megkeményedtek, próbálta elűzni magától ezeket a gondolatokat.

– Mikor érjük el a Dont? – kérdezte Gersón ben Jeróhám.

– Estére – felelte Levedi. – A szállásunk már hírét vette, hogy érkezünk.

– Hát akkor az egyik út valóban véget ér – nyugtázta a követ. Jól beszélte a puszta nyelvét, mindamellett érződött benne a kazáros íz, habár Gersón ben Jeróhám nem volt kazár. De a kagán egy ideje igen nagy becsben tartotta a héberek jövevény népét, és nem csak befogadta őket, hanem sokukat magas tisztségre emelte. A birodalom határait kerülő hétmagyar csapatokhoz is nemegyszer csapódtak a rómaiaktól elűzött héberek, sokszor családostól az Itil nagy folyó felé tartva. A kagán parancsára pedig óvni kellett őket, bár a százfők nem szerették az ilyesmit, lelassította őket és nehezen értették meg a szót a furcsa varkocsokat viselő idegenekkel. A szokásaikról nem beszélve. De ritkán bántották vagy hagyták sorsukra őket, mert valami módon ez mindig kitudódott.

Hát most én is kaptam a nyakamba egyet belőlük.

Várta, hogy Gersón ben Jeróhám mond valamit a kagán üzenetéről, azonban a héber tartotta magát ahhoz, amit indulás előtt mondott: akkor adja elő a kagán szavát, amikor visszatérnek a szállásukra.

– Megindulunk? – léptetett oda Előd bő is melléjük. Egy pillanatra végigmérte a követet, aki mosolyogva meghajolt felé. Előd bő éppen csak biccentett.

– Meg – bólintott Levedi vezér.

Estére valóban elérték a Don partjára épült téli szállást, ami mostanra szinte kiürült, ahogy a nyájakat kihajtották a tavaszi esőktől dús legelőkre. A folyót követő sötét talajt bevetették és az egész évben itt lakó szolga családok új réteket is feltörtek, mert némelyik régit igen megülte a víz. A szent vezér érkezésére szinte mindenki kivonult: az éjszaki hadra készülő századok teljes fegyverben mutatták meg magukat, s a környező szállásokról is jöhettek családok, mert Levedi néhány arcot meg sem ismert. Mi is sokasodunk, mint a többi törzs. Anyák emelték felé csecsszopó gyermekeiket, akiket talán most mutattak meg először a napvilágnak, talán még nevet sem adtak nekik.

Levedi áldást osztott: áldást a fekete földbe vetett magokra, sarjadni kezdő vetésekre, az aprójószágra, a kihajtott nyájakból hátrahagyott maradékra, az anyákra, apákra, legényekre, leányokra, gyermekekre, fűre, vízre, földre. Mindenki kapni akart a csodafiú szarvas erejéből, amit a szent vezér megerősítve hazahozott. Levedi megkeményítette a vonásait, ahogy osztotta az áldást. Eddig mindig érezte a szarvas állat erejét, ahogy átment rajta és termékennyé tett földet, állatot, embert egyaránt. Remélte, most csak azért nem érzi, amiért vénülő férfiként az ízeket is egyre kevésbé érzi, a szagokat is egyre kevésbé érzi és az asszonyok ölelése is egyre kevésbé öröm.

Ezért nem érzem, bizonyára ezért.

Mikor mindennek a végére ért, sajgó tagjait az alacsony, prémes keretre eresztve sokáig csendben ült. Az ősök tüzének lángjait nézte, míg a csodafiú szarvas ereje pislákoló melegséggel életre nem kelt a csontjaiban.

A nagy nemezházban lobogó tűz újra és újra felszisszent, ahogy a megyer törzs előkelői egy-egy apró kortynyit öntöttek az áldomásborral teli poharukból a lángokba. Szinte az utolsó korsó borukat osztották meg az ősök szellemeivel: a tél előtt érkezett szállítmány elfogyott, és a folyón felfelé hajózó kereskedők, sem a napkeleti utat követő karavánok még nem érkeztek meg, hogy a déli hegyekben készült itallal is segítsék a magyar törzsek jóindulatát.

– Nap atya tekintsen le ránk kegyesen! – nézett Levedi vezér a nemezház tetején fénylő füstnyílásra, amint beáradt a kinti erős fény, furcsa formákat vetve a bortól dúsan gomolygó füstbe. – A csodafiú szarvas hét lángja ne aludjék ki soha!

Az üres kupákat halk léptű szolgák gyűjtötték össze és vitték a nemezház oldalához. Levedi végignézett az összegyűlt férfiakon, a sima és ráncos arcokon, a sötét, dús szakállakon és az őszbe forduló, ritkuló hajfürtökön. Nap atya és az ősök tüzének fényében csillogó ruhadíszeken, a kaftánokra varrt karikákon, pénzérmeken, az ezüstös övvereteken. A fiatal fők karja erőtől duzzadt, a hallgatag idősek szeme bölcsességet mutatott.

Odakint, a nemezház falán túl zsongott a téli szállás, az indulásra készülők serege: ki fegyverre kelve éjszaknak, mások a tágasabb nyári legelők felé készülve.

Levedi vezér mindkettőt távolinak érezte, pedig az ő háznépe is már erősen készülődött, a szent halom mellé vitt nemezházát le sem pakolták a szekerekről.

– Ne aludjék ki soha! – mondták a megyer fők.

Előd nagyfő ült Levedi jobbján, ahol a szent vezér fiainak kellett volna helyet foglalniuk. Talán már nekik is lennének fiaik, ha nem vágják le őket a besenyők. Vajon a most formálódó fiamat látom még a jobbomon ülni? Mikor Levedi kazároktól kapott feleségét elvitte a hasába fészkelődött rontás, szinte mindegyik törzs megkereste a megözvegyült vezért. Előkelőik lányait kínálták neki, még erősebb szövetséget és méltóságot remélve. Levedi megolvasta a jeleket és a jelek nem segítettek. A szarvas állat ereje hallgatott és kivárt. Majd Emőd, legfiatalabb ágyasa megfogant, így Levedi tudta, miért nem kapott korábban jeleket. Ez volt a jel és ezt kellett követnie, akkor is, ha több törzs fői nehezteltek rá miatta. De a megyer fők nem nehezteltek. Ha voltak bennük gondolatok Ármánytól a vezér fiainak halála és a kazár asszony bezárt méhe miatt, immár szétoszlottak. Előd bő büszkén ült násza és vezére mellett, a többi fő nem kevésbé. Hát nem tévesztették szem elől a szarvas állatot annyiszor ősapáink a vízjárta erdőkben? Pedig ott volt körülöttük akkor is és vezette őket, ahogy a csillagok vezetik az értő vándort.

A baljára most Kósát ültette, számadóját, aki a tél elűzése után gondosan felrótta a megyer nemzetségek gazdagságát, körbejárta a földeket és meghallgatta a külső pusztákat járó fürkészek szavait. A hasított falapocskáit az ölében tartotta és néha szinte csak az ujjaival simította végig őket, ahogy röviden, kevés beszéddel beszámolt mindarról, amit megtudott és kigondolt.

Majd a nemzetségfők emelkedtek szólásra és hamarosan indulattól lett nehéz a vezéri nemezház levegője. A Don tavaszi árja nem akart elengedni némely földet és az eső is több volt, mint amire korábban emlékeztek: sem a vetésnek, sem a lábasjószágnak nem kedvezett a dolog. Volt nyáj, amely a nemzetségek közé húzott gyepűnek szorult, máshol a pásztorok átterelték a jószágot rajta és nemegyszer fegyverre is kaptak, mikor az ottani pásztorok megtalálták őket. A sérelmek túlléptek azon a körön, amit a nemzetségfők kezelni tudtak. A pásztorok betört fejének fájdalma, az erővel elragadott jószágok hiánya, a formálódó vérharag fenyegetése elért Levedi szent vezér színéig.

– Lovakat terelnek a lovászaim, nem halakat – fortyogott az egyik idősebb fő. – Tán hajtassam őket vissza a Donba? Vagy űzzem vissza a folyót?

– A gyepű az gyepű! – jelentette ki a vele szemben ülő társa. – A te károd miért legyen az én károm!?

Levedi felemelte a kezét, mire elhallgattak. Az ősök tüze rosszallóan pattogott.

– Tán megyer vére támadjon önmagára? – kérdezte szigorúan Levedi.

Nem várt választ, nem is kapott. Kósára nézett és az ölében tartott, telerótt falapocskákra.

– Évek óta több eső esik – folytatta kis idő után Levedi. – Áldást hozott ránk, jól mondom? Immár megsokasodott a nyáj és sokasodik az emberhad is. Engedjem, hogy az áldást átokká formálja néhány süldő pásztor? Vagy ti engednétek?

A fők lehajtott fejjel a tüzet nézték.

Levedi hagyta zúgni a csendet. Kintről készülődés vidám zaja szűrődött be. Közeledik a nyár, a hosszú, fényes nappalok, zöldbe, majd sárgába forduló puszták. Sok eső, sok áldás. De a földek is változnak. Mikor a hétmagyarok felosztották a folyók közti pusztákat egymás között, megyer népe kapta a legzöldebb, legdúsabb földeket. Ha hihetnek a szóbeszédnek, a hitványabb földet kapott tarján és kér földjei most olyanná lettek, mint megyer földjei voltak az ide telepedésükkor, megyer földjei meg kezdenek olyanná lenni, mint a mocsárlakó szlávok nyomorúságos vidékei. Hát a túl sok áldás átokká fordulhat?

– Most szóljatok hát! – zárta le végül a hallgatást.

– A jószágnak új hely kell – mondta elsőként Kósa. Maga is fő volt, családdal, haddal, nyájjal, de a szellemek szerethették, mert megóvták eddig a szomszéd nemzetségek bajaitól. – Megsokasodtunk és a régi föld már nehezen fogad be minket. Valamit tenni kell!

Levedi látta, hogy tetszenek a szavai mindenkinek.

– Mit kell tenni hát? – kérdezte.

– Végigjárni a gyepűt – mondta Kósa. Érződött a szavain, hogy alaposan átgondolta és talán nem is most mondja ki először őket. – A Don új helyet keres magának és elűzi azokat, akik mellette szállásolnak. A kis Don[6] is, napnyugatra. A vizek árja magasabb és talán megmarad az őszi árakig. Hitvány füvű legelők dúsabbá fordulnak. A dúsak dágvánnyá. Új gyepű kell!

Pár bő és fő egyetértően bólogatott, mások elvörösödtek. Ahogy Kósa végignézett rajtuk, páran odaszóltak neki, volt, aki még az ölében nyugtatott kardjára is rácsapott. Levedi vezér ismét felemelte a kezét, mire csend támadt.

– Ha a régi gyepű nem jó – nézett végig rajtuk –, akkor új gyepűt kell osztani.

– Hát ez nem ugyanaz, amit a pásztorok megcsináltak már? – szólalt meg egy idősebb fő. – Áthajtották a jószágot az én földemre és lelegeltették az én füvemet? Tán jól tették?

Levedi érezte, hogy harag kezd gyűlni a szívében. Merne így szólni velem, ha a csodafiú szarvas ereje duzzadna bennem? Összeszorította az öklét és palástolta a haragját. Inkább itt szóljanak így itt, mint a saját tüzük körül, vezérük háta mögött.

– Rosszul tették és büntetést kapnak érte, ha már nem kapták meg a pásztoraid fokosaitól – mondta az idősebb főnek. Látta, hogy a ráncos arcán megrándul egy kis izom. – De egy vérből vagyunk. Osztozunk egymás áldásaiban és együtt viseljük a terheket. Ma én adok, holnap nekem adnak. Ezért vagyunk egy vér. Jól van ez így?

A tűz körül ülő fők bólintottak. Utolsónak az idősebb is, aki az erős szavakat szólta.

– Van itt más is – tette hozzá a kellő hallgatás után Kósa.

– Mondd!

– Keszi gyepűje napnyugat felé – mondta Kósa. – A kis Donon innen. A pásztoraik járják erősen a gyepűjük mentét, de barmuk nincs annyi, mint nekünk.

Helyeslő mormogás fogadta a szavait, a szavait, amit végre valaki kimondott nyíltan a törzs fői és az ősök tüze körében. Levedi hallotta már őket, hallotta őket máshogy is, azonban igen kelletlenül hallotta. Egy pillanatra felnézett, ahol a nemezházat tartó ívekre azt az ősrégi agancspárt függesztették, amit még őseik hoztak magukkal a nagy folyón, a nagy pusztaságon túlról, a hegyek lábaitól, ahol sűrű az erdő és igen nagy a szarvas állat ereje. Kicsit hunyorított, így végre látta a szarvak ágain pislákoló hét kis tüzet.

Meggyengült itt a pusztán, de ki nem aludt.

– Mit mondasz ezzel? – nézett Kósára.

– Új gyepűt kell osztani – felelte a számadó –, s talán nem csak a megyer földeken belül. Keszi nemzetségei erőtlenek és nem töltik be a nekik adott földeket, míg mi igen sokan vagyunk. Vedd el tőlük a kis Donon inneni részeiket és legyen a folyó maga a gyepű köztünk!

– Úgy van! – csattant fel több fő hangja. Páran a kardjukra csaptak. Mintha az ősök lángja is megrezzent volna, magasabbra lobbanva.

Levedi keserű ízt érzett a szájában.

– Talán elvehetném – mondta végül. Meg sem várta, hogy elcsendesedjenek a fők, de ahogy kimondta a halk szavakat, egyből elhallgatott mind és erősen figyelték. Levedi megismételte azért: – Talán elvehetném. Keszi törzse esetleg el is fogadná. De ez nem csak megyer ügye lenne és nem csak keszi ügye lenne. Megsokasodott kürt-gyarmat népe is. Szét akarnak válni, külön haddá, ahogy őseink idején volt. Ugyanúgy megsokasodott tarján népe. Ha keszitől elvesszük a földet, részt kérnek ők is belőle. Keszit kér mellé kellene rendelnünk, egy törzzsé téve őket. Hány törzs ügye lesz ez már? Össze kell hívni a hétmagyart és ott megállni vele. Megáll megyer törzse a hétmagyar gyűlésén úgy, hogy közben a saját pásztorai verik be egymás fejét? Jól van ez így?

Nem feleltek rá, csak a szemek beszéltek.

– Mi legyen hát? – törte meg végül a csendet Előd.

Levedi lassan a jobbján ülő násza felé fordult. Meg sem szólalt eddig. A szent vezér jobbján ülve, lánya és a lánya hasában formálódó fiú révén a szent vezér véreként nem szólhatott és nem gondolhatott mást, mint Levedi, nem is szólt így feleslegesen. Csak most, hogy az egymásnak feszülő szavak nem tudtak sem erre, sem arra mozdulni.

– Mi legyen hát? – ismételte meg Előd bő, immár állva Levedi vezér tekintetét. – Az lesz, amit mondasz, vezérünk. Mi legyen hát?

Levedi kiengedte ökölbe szorított kezét. Egy pillanatra azt hitte, Előd bőt is le kell bírnia valahogy, azonban most megnyugodott.

Igen jól választottam, hogy asszonyommá tettem a lányát.

– Az lesz, aminek lennie kell – jelentette ki végül. – Megolvassuk a jeleket. Felgerjesztjük a csodafiú szarvas bölcsességét és erejét. Ha sokasodást adott nekünk, földet is ad majd hozzá! Várjátok meg a jeleket és az értelmüket. És utána az lesz, aminek lennie kell.

Az összegyűlt fők egymás után bólintottak. Levedi az íven függő agancspárra nézett. Ahogy hunyorított, kicsit fényesebbnek látta a hét lángot.

De vissza kellett térnie. Sóhajtott egy nagyot, hogy kiengedje az összegyűlt rossz levegőt magából. Megigazította az ölében tartott díszes kardot és az ajtónyílás mellett ülő fiatal nemzetségfőre nézett.

– Bocsássuk be hát a kazár kagán követét és hallgassuk meg, milyen üzenet szavait hozta!

– Az Örökkévaló Isten áldjon meg téged, hétmagyarok vezére, Levedi nagy úr! Üdvözletet hoztam számodra és a hétmagyar vezérek számára az áldott nagy kagántól és Níszí ben Mózes kagánbégtől Atil erős városából, a nagy Itil folyó mentéről! Áldjon meg téged Élohim, Levedi nagy úr, és őrizzen meg téged! Világosítsa meg az arcát rajtad az Isten! Gersón ben Jeróhám a nevem és méltatlan személyemet az a kimondhatatlan tisztesség érte, hogy szavam az áldott kagán és a kagánbég szava lehet!

A követ meghajtotta magát Levedi előtt. Tudja, mi a tisztesség. Levedi ezt már a szent halom felé vezető úton is látta rajta. Lábát magasra emelve lépte át a küszöböt, tudta, melyik oldalra kell követként letelepednie, még azt is tudta, milyen sorrendben nézzen végig a megyer törzs főin, akik megtöltötték a nagy vezéri nemezházat.

– Legyen üdvözölve az áldott nagy kagán és a kagánbég, az erős harcos Níszi ben Mózes! – felelte Levedi. – A Nap atya sugarai fényeskedjenek nekik!

Gersón ben Jeróhám ismét meghajtotta magát, bár a szája szélén mintha furcsa mosoly bujkált volna. Talán csak Ármány káprázata. A héber követ kicsit odébb fordult és a szolgái felé mutatott, akik egy nagy faládát tartottak, a láda tetején díszes szövetbe tekert csomagot.

– Az áldott nagy kagán és a kagánbég jóindulatának és nagyrabecsülésének jeléül fogadd ezt a szerény kis ajándékot napkelet kincsei közül!

A fők közül többen előrehajoltak, hogy jobban lássanak. A kazár szolgák pont oda helyezték le a ládát, ahova a füstlyukon keresztül széles, fényes korongot formálva besütött a napfény. Először a csomagot bontották ki, feltárva a selyemtekercseket, amiken tompán, de igézően csillant a kinti és benti fény. Majd a ládát nyitották ki, amit ezüsttálakkal, poharakkal, kancsókkal töltöttek meg, alattuk pedig ékkövekkel díszített tőrök feküdtek. Kis bőrzacskókban fűszereket és a Kazár-tengerből szárított sót küldött a kagán és a kagánbég, alabárdon szelencében illatos kenőcsöt és olajat. Apró, vékony falú fadobozokban gyöngyöket és ékszereket az úrasszonyoknak.

Levedi arca rezzenéstelen maradt, de némelyik fiatalabb fő még fel is sóhajtott ennyi gazdagságot látva. Már azt latolgatták, hogy miután Levedi elveszi a maga részét és elkülöníti a hétmagyar többi törzsének nemességük és erejük szerint járó részt, mi juthat nekik. Egy szép ékszer az asszonyuknak? Néhány arasz vagy talán rőf selyem, amiből kendőt készíthetnek, vagy egy új zászlót a nemzetségnek? Egy ezüstkupa? Vagy…?

Levedi látta, hogy Gersón ben Jeróhám figyelmét nem kerülik el a körülötte ülő megyer fők ki nem mondott szavai.

– Köszönettel fogadjuk – bólintott végül a héber követ felé. – Nagyrabecsülésünk jeleként mi is ajándékot küldünk majd veled, mikor útra kelsz napkelet felé.

Gersón ben Jeróhám ismét bólintott, aztán megvárta, amíg Levedi int neki a szemével, hogy üljön úgy, ahogy a többiek. A szolgái is kaptak egy intést, mire meghajolva kihátráltak és az ajtó mellett helyet foglaló fők gondosan visszahajtották a nyílást takaró vastag lapot. Kint egy pillanatra elhallgatott a szállás zsongása, utána újra felerősödött, gyanúsan asszonyi csicsergéssel, talán azt találgatták, mit hozhatott a követ.

Túl gazdag ajándékot hoztak és nem adnak semmit soha viszonzás nélkül.

– Szóld hát az áldott kagán és a kagánbég szavait, Gersón ben Jeróhám!

Levedi nem szerette a kazárok, a rómaiak és a böszörmények terjengős, hízelgéssel és hajlongással teli beszédét. Hiába telt el annyi év, nem tudta megszokni, csak elviselte. Most már annyit lovagolt együtt ezzel a héberrel és annyiszor váltott vele szavakat úgy, ahogy egyik férfi beszél a másikkal, hogy elégnek érezte a követmódra való beszédet és a valódi üzenetre akart térni. A valódi üzenetre, amin annyit rágódott.

Nem gondolta volna, hogy a kagánbég hadba hívja őket: még a tél előtt váltottak erről üzeneteket, és megerősítették, hogy a békét keresik, miközben erőt mutatnak a besenyők és az északra húzódott bolgárok felé. A hadakat is összehívták már, kürt-gyarmat vezetésével indul a legnagyobb erő éjszaknak. Ha pedig hirtelen tört volna ki háborúskodás valahol a kazárok távoli végein, akkor azt rögtön elmondta volna a követ, nem várta volna ki a szert.

Akkor mit akarhat hát ennyi kinccsel megerősítve?

– Íme hát a kagánbég szava, Levedi vezér – kezdett bele Gersón ben Jeróhám. – Eljutott hozzá vitézséged híre és erős szövetséged hűségének híre. Tudja mindenki Atil városában, hogy a hétmagyarok törzsei éppoly erős falat képeznek a birodalom határán, mint a Kazkáz[7] fehér tetejű hegyei délen, vagy mint a Kazár-tenger hullámai napkelet felől. Tudjuk, hogy hat vezér figyeli a szavadat és hét törzs mozdul a hívásodra. Ezért a kagánbég szerény, méltatlan személyemet küldte, hogy meghívását átadjam és kísérőd legyek Atil nagy városába, ahol Níszí ben Mózes, az erős és legyőzhetetlen hadaknak parancsoló kagánbég saját szemével kíván látni és örvendezni neked!

Gersón ben Jeróhám elhallgatott. Óvatos mosolyt tartva fürkészte kicsit Levedi vezér arcát, majd tisztelettudóan lehajtotta a fejét, időt adva a hallgatásnak és várva a válaszra.

Levedi úgy érezte, mintha hideg érintés futna végig a hátán, a bőre, izmai alá hatolva, nehezen dobogó szívét keresve. Lassan az íveken függő szarvakra nézett és hunyorított. A hét lángot még mindig látta, ám a fényük erőtlenedett. Messze szakadtunk a zöld erdőktől, amelyekben a szarvas állat jár. Megrémítette, hogy még messzebb kell mennie, vissza a száraz, halott pusztaság felé, amin őseik átküzdötték magukat, mígnem a folyók közti zöld mezőkre értek és ott végre megtelepedhettek, megsokasodhattak.

Ugyan mit akar a kagánbég?

Elszakadt a szarvak bogán sejlő fényektől. A nemezházában összegyűlt előkelő megyer fők arca erősebben fénylett. Nem elég a sohasem látott gazdag ajándék, most még az a méltóság is, hogy a messzi kővárosban élő nagyúr személyesen akarja látni a megyer törzs vezérét: érezték, hogy ez tisztesség mindenkinek a hétmagyar népek között, s leginkább megyernek, Levedi szent vezér vérének.

Én miért érzem másként?

– Gersón ben Jeróhám – fordult a követ felé. A héber férfi lassan felnézett. Ugyan mit akar valójában az urad? Ugye, hogy nem mondod el úgysem? Levedi kegyesen intett felé. – Hallottam szavaidat, mint az áldott kagán és a kagánbég szavait. Én is örvendek nekik és útra kelek, hogy engedjek a szavaknak és személyesen adjam át ajándékaimat az Atil városában lakó nagy úrnak, az áldott kagánnak és Níszí ben Mózes kagánbégnek.

A héber követ mosolyogva bólintott, és Levedi tudta, hogy nem csak a kimondott szavait hallotta.

Az indulást megelőző estén Levedi szent vezérnek nem volt maradása a nemezház tüze mellett. Hiába gyűltek össze a messze napkeletről, az erdő és hegyhátak vidékéről hozott ősi lángok mellett azok a bők, akik a téli szálláson maradtak még addig, amíg a vezérük is itt van, Levedi úgy érezte, valami kilöki onnan. Félrehajtotta az ajtót takaró díszes szövetlapot és kilépett a bíborba forduló ég alá. A téli szállás nyomasztóan üresnek hatott. A boronaházak ajtajait betették, a karámokkal, sövényfallal és palánkokkal övezett térről eltűntek a nemezházak. A bevetett földeket és az itt hagyott jószágot őrző megyer családok és a szolganépük az egyik sarkot foglalták csak el, ami köré frissen vágott karókból húztak kerítéket. Valahol odakint kutya ugatott, talán valamelyik pásztoré, akinek dolga akadt a közelben. A mély színekbe öltözött égen néhány madár szállt lassú szárnycsapásokkal a Don íve felé.

A puszta és a fölé boruló égbolt végtelennek és adakozónak tűnt. Levedi felemelte a fejét, látását hagyta elhomályosulni. Öregnek és kicsinek érezte magát. Napnyugat felé még izzott az Atya fénye, mintha maga felé hívogatná. Kényszerítette magát, hogy hátat fordítson neki, napkelet és a két kagán hívása felé.

Ahogy megfordult, szemben találta magát Madjarka rőt fényben derengő, karcsú alakjával.

Asszonyosodhatna, hízhatna még bőven.

– Jól vagy, atyám? – kérdezte aggódva.

Levedi a nemezháza felé nézett, ahonnan halk beszélgetés hangja szűrődött ki. Talán az újonnan megvont gyepűk dolgát mérlegelik.

– Jól vagyok – felelte. – Látni akartam még a Nap atya lángjait a szállásunkról.

– Az Atya el fog kísérni, bárhova mész – mondta Madjarka.

– Láttál valamit? – kérdezte Levedi.

A lánya vonásai megváltoztak. Már nem az aggódó gyermek volt, hanem valami más, valaki más, más aggodalommal. Furcsa játéka a szellemeknek, kinek mit adnak, kitől mit vesznek el.

Madjarka végül bólintott.

– Igen, láttam.

– Elmondhatod, mit láttál?

– Ha el tudom, elmondhatom. Azért kapok látásokat, hogy elmondjam őket.

Levedi bólintott. Valami kaparta a torkát, talán szavak, amiket nem tudott kimondani, mert még nem formálódtak meg benne, még nem álltak készen a megszületésre.

– Hát mondd!

– Jöjj velem, atyám!

Madjarka elindult a palánkfal mellett égő tűz felé, ami körül pár, éjszakát vigyázó őr guggolt. Mikor észrevették, hogy a vezér közeledik, tisztelettel odébb húzódtak. Máskor Levedi talán intett volna nekik, hogy maradjanak, de most nem tudta, mit akar vele megosztani a lánya és való-e az más szemeknek is. Megvárták, míg a lövőket elnyeli az egyre mélyebb bíborba forduló esti homály és a tűz fényburkot von Levedi öreg, kissé görnyedt és Madjarka fiatal, sudár alakja köré. A lány leguggolt a tűz mellé, ahol csupaszra és keményre taposták a földet az őrök csizmái, és megvárta, amíg Levedi nehézkesen leereszkedik mellé. A vezér figyelte a lánya arcát, a lányáét, akit a kazár asszonnyal nemzett, akit a kagánoktól kapott. Így, a tűz táncoló fényében még inkább látszottak a nemes Itil-parti vonások Madjarka arcán. Figyelte, ahogy a lánya a homlokát ráncolja, orra fölött két kis halmocska jelenik meg homlokán, mint mindig, amikor nagyon fontos dologra figyelt. Lassan előhúzta kését az övéből és egy jelet karcolt a keményre taposott földbe. Először félkört, majd a félkör közepén át hosszú vonalat, átkötve a körív belsejét és külsejét. A vonal teteje fölé, ahol a körív körbefogta, egy kis lukat fúrt a kése hegyével.

– Hát ezt láttam – nézett komolyan Levedire. – Azután láttam, miután az áldott kagán és a kagánbég messzi útra hívta atyámat.

– Mi ez? – kérdezte Levedi.

– Nem láttam, hogy mi ez. Ezt talán nem is nekem kell megmondanom.

Levedi kicsit közelebb hajolt. Szeme is megöregedett már.

– Ez a csodafiú szarvas szarvának három ága – jelentette ki végül.

Madjarka bólintott. Levedi szerette volna erősebben mondani, mintha valóban tudná, hogy ez az, de inkább azért mondta, hogy ezzé váljon. Zavarta, hogy csak három ágat látott. Miért nem hetet? Mit jelent a három? Annyi minden lehet a három. És mi az a pont a középső ág felett? Miért szúrta annyira mélyre a kés hegyét Madjarka, amikor megrajzolta?

– Atyám a csodafiú szarvas – bólintott Madjarka is. Fel akart emelkedni, hogy immár megfejtették a jelet, de Levedi megragadta a lánya csuklóját.

– Várj!

Néhány elszenesedett fadarab feküdt a tűztől távol kerülve, kihunyva. Levedi kinyújtotta a kezét és mutatóujját összekormozta a legnagyobbal, majd a földbe karcolt jelet Madjarka homlokára rajzolta.

– Én vagyok a csodafiú szarvas – mondta neki suttogva. – Atyámtól kaptam a csodafiú szarvas erejét, mikor férfivá lettem. Nem volt bennem mindig az erő és talán nem is marad mindig bennem. Hajolj közelebb, titkok szavait mondom!

Madjarka, homlokán a jellel, közelebb hajolt. Fülét szinte atyja kiszáradt ajkaihoz érintette.

– Gyengének érzem magamban a szarvas állat erejét – suttogta Levedi. Szíve a torkában dobogott, ahogy kimondta a szavakat, valami szédülés is elkapta hirtelen. Titok szavai, titok szavai. Madjarka megragadta atyja vállát és megölelte, megtámasztotta. A fiatal, élettel teli test mintha Levedi tagjaiba is erőt adott volna. – Úgy érzem, máshol jár, lassan kimegy belőlem. Talán a magzatba megy már át, Emőd méhébe.

– Talán atyám előtt jár a nagy folyó, az Itil felé, hogy egyengesse az útját – suttogta Madjarka.

– Igen. – Levedi újra erőt érzett a tagjaiban. Megfeszítette a lába izmait és Madjarka támogatásával lábra állt, de továbbra is ölelték egymást. Most már ő is látta. – Igen. A három ág mind egyfelé mutat. Én vagyok a középső ág, a csodafiú szarvas. A pont fölöttem a szarvas állat ereje, a gyúlatlan gyulladó láng. De a többi is arra indul… A most formálódó fiam az egyik. És te vagy a másik!

Elengedte Madjarkát, kicsit távolabb lépett. A tűz fénye vörösen csillogott a lánya izzadt arcán, komor, sötét vonalakkal rajzolva ki a jelet a homlokán.

– Igen, te vagy a másik. A szarvas állat ereje benned is ott van. A csodafiú szarvas vére vagy és látó. Hát ezt láttad.

Madjarka megremegett, talán a hidegtől, talán Levedi szavaitól. Hátranyúlt és magára terítette köpönyegét, ahogy libbent, mintha szárnyak takarták volna vékony, erős testét.

Levedire nézett és szeméből erő sugárzott.

[1] Onogur: a szó jelentése tíz törzs.

[2] Keletrómai Birodalom (későbbi nevén Bizánc).

[3] A kazár vezetők felvették a zsidó vallást.

[4] Az ének a Dozmati-misztérium és Árpád-házi Jolán aragóniai királyné Katalóniában fennmaradt balladájának felhasználásával készült átirat.

[5] A Volga korabeli neve.

[6] Donyec.

[7] A Kaukázus egyik korabeli névváltozata.