részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sarah Perry: Enlightment

Copyright © Sarah Perry, 2024

All rights reserved.

First published in the UK in 2024 by Jonathan Cape an imprint of Penguin Random House

Jacket design © Mumtaz Mustafa

Jacket art © Map showing the constellation of eridanus with its mythological form from

”Uranographia” star atlas by Hevelius (1690);

photo © Novapix/Bridgeman Images; © stock.adobe.com

Illustrations by Neil Gower

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 496 0

David George Perry

emlékére,

aki jó baptista

és igen jó barátom volt

„Kétfajta éhség létezik, a gyomor éhsége,

És a faragatlan lélek éhsége,

Mely a fény kegyelmét áhítja. Láttam mindkettőt…”

R. S. Thomas: A sötét kút1

első rész
1997

A bolygók pályája

1. ábra

Hétfő: télutó, cudar idő. Az állandó esőzéstől meghízott Alder folyó keresztülhömpölygött Aldleigh településen és zubogott tovább, pontyokat, csukákat meg pornómagazinokból kitépett lapokat sodorva magával, el a háborús emlékművek, kocsmák és ipari parkok mellett, le a Blackwater torkolatáig, s azon is túl, egészen a tengerig. Felborult bevásárlókocsik csillogtak-villogtak a folyóparton; meg eldobott jegygyűrűk, sörösdobozok és pénzérmék, melyeket a bukásuk éveiben vertek birodalmak. Fehér köpenyes kócsagok lépegettek a latyakos nádasban; és fél ötkor az egyik halász kifogott egy serleget – amely azóta érintetlen volt, hogy még meg sem száradt a tinta A maldoni csatán2 –, kétszer kiköpött, és visszadobta a vízbe.

Télutó, cudar idő: felhőtakaró borult a városra, mint egy koporsófedél. Egy mellékesen említett hely; Boudicca3 és Wat Tyler4 vissza se nézett rá úton London felé, de a háború is csupán utógondolatként érte el, amikor egy magányos Junkers-gép itt szabadult meg a lőszere maradékától, váratlanul kioltva négy életet.

Thomas Hart az Essexi Krónika szerkesztőségében ült az íróasztalánál, és a várost kémlelte a párás ablakon át. Abban az órában és abból a szögből úgy tűnt, mintha a fények a lápon átutazók által gyújtott tüzek lennének: a szalagfények a cipőboltokban meg az újságosnál, ahol még nem húzták le a redőnyt éjszakára, a moziban meg a tekepályán a város határában, ahol most kezdett még csak beindulni az élet; kivilágosodott a Csóka és varjú kocsma, és felgyulladtak a London Road utcalámpái.

Az ízig-vérig essexi Thomas Hart az ötvenedik évét tapodta, magas volt, és ugyanannyi hajjal büszkélkedhetett, mint negyvenes éveiben: gallér fölött valamivel több volt neki belőle, mint a szemöldöke fölött. Mutatósan volt felöltözve, ahogy mindig – egysoros tweedzakót viselt ezüst kézelőgombos fehér inggel és drapp színű kötött selyem nyakkendővel. Nem áltathatta magát azzal, hogy jóvágású, de könnyen megjegyezhető arcvonások jellemezték: nem túl szimmetrikus, viszont jelentékeny méretű orr, nagy és nyílt, zöld szempár. Összességében mintha egy másik érához tartozott volna – lehet, hogy otthonosabban mozogna egy Edward-korabeli étkezőben vagy egy klipper fedélzetén? Igen, ez nagyon is valószínű.

Thomas most az íróasztalán pihenő tárgyat fixírozta. Két, a kezével megegyező átmérőjű bőrkorongot, melyeket egy patinás szeg fogott össze; az alsó korongot kékre festették, és értelmezhetetlen jelölések borították. A felső részbe vágott nagyobb lyukon át a kék részt lehetett látni, a korong szélén aranyozott betűk jelezték az év hónapjait, a hónap napjait és a nap óráit. Thomas úgy ért hozzá, mint aki fél, hogy elkap valami kórságot.

– Na és, mégis mit kezdjek én ezzel? – kérdezte.

Egy fiatalabb férfi ült az íróasztal sarkán, a lábát lógázva. Bűntudatosan lesütötte a szemét, és elforgatta az ujjával a felső korongot. Elmozdult a lyuk, de most is kilátszott alóla a kék rész.

– Apámé volt – mondta. – Gondoltam, talán hasznát veszi.

Nick Carleton, a Krónika szerkesztője, és gyászoló fiúgyermek, leplezetlen érdeklődéssel nézett körbe a kicsiny irodán, amely a műanyag reluxa meg a számítógép zúgva dolgozó merevlemeze ellenére; annak ellenére, hogy a három szinttel lentebbi járdákon már a végét járta a huszadik század, olyan benyomást keltett a megfigyelőben, mintha ezen a helyen bármelyik percben felzendülhetne valamelyik Schubert-lieder egy gramofonról.

– Sajnálattal értesültem a veszteségéről – mondta Thomas komoran. – Egy apa halála – tette hozzá, homlokát ráncolva az ablak felé – egyszerre rendjén való és képtelen ostobaság.

– Sose láttam az eszközt apám kezében – mondta Carleton a könnyeit nyelve –, és fogalmam sincs, hogyan működik. Ez egy planiszféra. Csillagtérkép.

– Értem. És mit csináljak vele?

Feltartóztathatatlanul esteledett. Csapkodta a szél a beton ablakpárkányt, és nekiröpült az ablaknak egy kóbor galamb.

– Maga dolgozik nálunk a legrégebben – mondta Carleton a koppanástól összerezzenve. – A legmegbecsültebb munkatársunk. Úgy is mondhatnám, a legnépszerűbb kolléga. – Kezdek úgy fogalmazni, mint ő, gondolta: Thomas Hart ragadós jelenség, az a bökkenő. – Gyakran hallok olyat, és ez általános vélekedés, hogy megnyugvás csütörtök reggelenként az ön gondolataival találkozni Essex kísérteteiről, irodalmáról, miegymásról, és így vágni neki a napi teendőknek.

– Nincs is fontosabb teendő az irodalomnál – mondta Thomas szelíden a planiszférának.

– Van a munkájában egyfajta régimódiság – folytatta Carleton. – Ha szabad így fogalmaznom. Épp ebben rejlik a varázsa. Más lapok talán fiatalabb valakit keresnének nemzedéki hangnak, de mi itt az Essexi Krónikánál büszkék vagyunk a lojalitásunkra.

– Aligha lehetek egy egész nemzedéknek a hangja – mutatott rá Thomas –, hiszen csak egy van belőlem.

Carleton elnézte a másik férfit, akit oly sokszor tanulmányozott már, hogy akár az egyetemen is oktathatott volna e tárgyban. Tudta Thomasról például, hogy, mint mondani szokás, megrögzött agglegény, sem szép fiatal, sem tekintélyes idősebb személlyel nem lehetett soha kettesben látni; hogy egy kitaszított pap búskomor aurája lengi körbe, és hogy egy furcsa kis kápolnába jár a külvárosban. Csiszolt modorát modorosságként könyvelték el azok, akik nem kedvelték, kedvelői ugyanezt ellenállhatatlannak találták benne; s ha azt nem is lehetett ráfogni, hogy különc, kétségkívül olyan benyomást keltett, mint aki egyetlen példánya a fajtájának. Thomas Hart családjáról, barátairól, politikai nézeteiről, zenei ízléséről és hétvégi kedvteléseiről Carleton mit sem tudott, pedig ezek is érdekelték volna, de nem kíváncsiskodott. Ami biztosan tudható volt, Thomas 1976 óta dolgozott a Krónikánál, és az azóta eltelt időben publikált három rövid regényt. Carleton tapintatból soha nem emlegette fel neki, hogy mind a hármat megvette, elegáns, elliptikus művek, melyeket biblikus kadencia és mély érzések jellemeznek, habár ezek csak az utolsó oldalakon törnek fel (amikor valamilyen zavarba ejtő esemény következik be, többnyire kedvezőtlen időjárási viszonyok közepette). Ha Carleton lett volna Thomas irodalmi ügynöke, talán megpróbálja rábeszélni, hogy legalább a fikciós keretek között engedje szabadjára a valódi érzéseit, ne takarja el őket atmoszférával meg metaforákkal; így viszont beérte egy-egy lopott pillantással Thomas mindenhová magával hordott olcsó, zöld noteszeire, amelyek most is kupacban álltak az íróasztalán (Hétfő, olvasott bele Carleton suttyomban; télutó. Cudar idő). Nem gondolta volna, hogy Thomas nem fog felismerni egy planiszférát, vagy hogy ennyire nem tetszik majd neki a tétova feltételezés, hogy érdekelhetik a csillagok. Pislogott párat, amíg átértékelte a Thomas Hartra vonatkozó elképzeléseit, és meggyőzőbb hangra váltott:

– A lojalitás kulcskérdés nálunk. Ugyanakkor kifejezetten azt látom, hogy jót tenne magának egy új téma, és az volt a benyomásom, hogy talán szívesen írna csillagászatról. Nézze csak – nyúlt a planiszféráért, és elforgatta –, ez a mai dátum, így az Oriont délen találja.

– Asztronómia – merengett Thomas savanyú ábrázattal. Elforgatta a korongot, kioltva a csillagfényt.

– Tulajdonképpen arra gondoltam, hogy írhatna az új üstökösről – mondta a szerkesztő, és az apjától örökölt tudáshoz folyamodott: – Tudja, ez egy nagy üstökös, szabad szemmel is látható. Az emberek imádják az ilyesmit. Egyszer a Bird’s pudingpor is egy üstökös képével hirdette magát. Lehet, hogy rossz ómen és katasztrófa közeleg, de legalább lesz valamink a címoldalra (a borzalmas tűzvészek gondolatára felderült).

– Miféle üstökös?

– Thomas! Maga sose néz föl? A Hale–Bopp. Benne volt a hírekben.

– Hale–Bopp – mondta Thomas. – Értem. Nem nézek híradót. – A szerkesztőnek nyújtotta a planiszférát. – Nem érdekel a csillagászat. Felőlem betörheti az ablakot ez az üstökös, és itt a szőnyegemen landolhat, akkor se lenne róla véleményem.

Carleton egy intéssel utasította vissza a csillagtérképet.

– Tartsa csak meg! Próbálja ki! Muszáj lesz kitalálnunk valamit, Thomas, mert csökken az eladás. A Skóciában klónozott bárányról írna inkább, vagy a választásokról? A sztárpletykák érdeklik, vagy a konzervatív kabinet szerelmi ügyei? – Kapott egy vészjósló pillantást, mintha bemocskolta volna azokat a makulátlan kézelőket.

– Öreg vagyok én már az újdonságokhoz – felelte Thomas.

Carleton megkeményítette a szívét, és folytatta öröksége kiaknázását:

– Manapság egy jobb távcső nagyjából ugyanazt tudja, mint Galileo teleszkópja. Ötszáz szót szeretnék kérni. Talán kezdje a holddal.

– Lehet majd látni ma a holdat?

– Honnét tudjam? – Carleton már az ajtónál volt, mindjárt szabadul. – Sose bíztam a holdban. Ötszáz szó, hatszáz, ha szép, derült este lesz.

– Az mostanság nem jellemző – mutatott rá Thomas. Kelletlenül feltartotta a planiszférát a szórt fény felé, elforgatta a felső tárcsát. A perforáció odébb csúszott a festett bőrön, és ismerősnek tűnő nevek jelentek meg a kék alapon: Aldebaran. Bellatrix. Hyades. Na, szóval. Ötszáz szó, hatszáz, ha derült az éjszaka; és a levelezésével is lemaradásban van. Egyetlen levél árválkodott az acéltálkán, ferde bélyeggel, felbontva; kék töltőtollal kanyarítottak aláírást a végére.

James Bower

Essexi Múzeumi Igazgatóság

1997. február 17.

Kedves Mr. Hart!

Információm van az Ön számára.

Mint bizonyára tudja, éppen a Lowlands-házon végzünk renovációs munkálatokat, és előkerült néhány érdekes dokumentum, melyekről úgy véljük, hogy a ház egy tizenkilencedik századi női lakójához köthetők, aki annak idején nyomtalanul eltűnt. Mindig is kedveltem az Ön rovatát, különös tekintettel a lowlandsi kísértet utáni nyomozásáról írt beszámolójára, és felmerült bennem, hogy a legendának esetleg köze lehet ehhez az eltűnéshez! Rá tudnám beszélni, hogy keressen fel engem itt a múzeumban? A hét minden napján nyitva vagyunk délelőtt tíz órától délután négy óráig. Engem mindig itt talál.

Szívélyes üdvözlettel:

JAMES BOWER

Thomas letette a levelet. Lehetséges volna, hogy egy pillanatra tompább lett a fény, és egy eltűnt nő alakja rajzolódott ki a félhomályból, aki most újra előkerült? Nem lehetséges. Mosolyogva fordult újból az ablak felé. Zsíros lenyomat maradt az üvegen a meglepődött galamb után, úgy tört az ég felé a reluxa mögött, akár a Szentlélek.

Télutó, gondolta Thomas, cudar idő – kabátba bújt, és távozott a Krónika szerkesztőségéből, mert valahol el kell kezdeni. A planiszféra ott lapult a zsebében, nyomta is a hajlított sárgaréz szeg. Az utcalámpák fénybe vonták a nem tágító felhőtakarót, melyen túl Carleton üstököse rejtőzködött, mint levél a borítékban, és kétségkívül rossz hírekkel volt terhes.

Alig múlt el délután öt óra, és már kifelé tartott a forgalom a városból; feltűnt Aldleigh, Thomas nejlonszatyrokat cipelő asszonyok és káromkodva pörlekedő iskolásfiúk mellett haladt el. Az esőből ködszitálás lett, és a köd úgy rajzott az utcalámpák körül, mint a legyek. Thomas magában beszélt. Mivel magyarázható a csillagok iránti közönye? Az a kellemetlen gondolata támadt, hogy fél, mert egy üstökös pályájának megsemmisítő méretei véget vethetnének bátortalan hitének. No persze, Virginia Woolf is írt már napfogyatkozásról, nyugtatgatta magát Thomas, és ne feledjük, hogy Gerard Manley Hopkinst is megihlette egy üstökös képe:5 akadtak tehát előfutárok. – Bellatrix – mondta ki fennhangon, és rendkívül zavarta a csillagtérkép, de akaratlanul is örömét lelte a Hyades hangzásában. Útkereszteződéshez érkezett, egyik irányban London felé, a másik irányban Aldleigh boltjai és irodaépületei felé dübörgött tovább a forgalom. Thomas a kocsikat kerülgetve átkelt a szemközti járdára, s ott megállt egy kicsit. Balra a város felé vezetett egy szélesebb út; jobbra az Alder folyón átívelő keskeny hídba torkollott egy másik. Thomas nem nézett se jobbra, se balra, ugyanis egy vaskerítéssel lezárt kápolnát fürkészett a London Roadon. Mohos fal szegélyezte, meg egy Potter’s Field nevet viselő elhagyatott földdarab; vaskapuját leláncolták. A kápolna szótlanul nézett vissza rá egy esővíztől sziporkázó parkolón át. Csukva volt a frissen zöldre mázolt ajtaja, mellette zöld babérfa virult, akár a harminchetedik zsoltár gonosztevői. Az Alder felől fújó keleti szél felkavarta a fénnyel átszőtt, hideg levegőt, és táncra perdítette kicsi, fekete ágyásában a babérfát. A kápolna nem táncolt. Világos téglájával és puritán arányaival Isten lepecsételt tartálya volt. Egyetlen arra járó sem feltételezte volna, hogy szent hely, az aldleighi gyerekek azt hitték, krematórium, ahol az öregekből hamu és füst lesz. Nem keretezték szent feliratok a bejáratát, itt nem harangoztak; palatetője kéken ragyogott, hogyha víz érte. Hét kúp alakú ablaka hunyorgó szemekre emlékeztetett, szebb napokon egy-egy tarka üvegkorongon csillant meg a fény az ablakok csúcsának közelében. A Bethesda-kápolna olyan szilárdan állt a vártán, mint egy sziklakő a folyóban: mellette és körülötte bolygott Aldleigh, megérinteni nem tudta a város. Az 1888-as évszám állt egy keskeny plaketten a bejárat fölött, és a sörtés lábtörlőn túl továbbra is 1888 volt. A modern idők zűrzavaros ügyei – tőzsdei árfolyamok, sportversenyek, földi hívságok, könyvmegjelenések, választások, zene és kormányváltások – hiába ostromolták zöld bejáratát.

– A Bethesda – mondta magában Thomas a kapunak dőlve, és kedve támadt mosolyogni; aztán lecsúszott a lábára a vaslánc, aminek zárva kellett volna lennie. Thomas a döbbenetét leküzdve kémlelte a félhomályt. – Mi volt ez? – szólalt meg aztán. – Te is láttad? – Senki sem hallotta, így senki nem is válaszolhatott neki. Beljebb hajolt, és megkérdőjelezte saját magát: csak az autók vetettek oda árnyékot, ez minden. És mégis – Érdekes – mondta. Megmozdult a cipőjére esett lánc, és ettől beindultak Thomas állati ösztönei: felállt a hátán a szőr, a karja is lúdbőrös lett; szíve összeszorult – a lowlandsi kísértet az, mondta magának, és meglepte a tulajdon félelme, a kísértet átjött a falon!

Kettévált a nyirkos levegő, és mintha egy árny sűrűsödött volna össze a zöld ajtó előtt, aztán elillant. Egy autó fényszórója egy pillanatra megvilágított egy felfestett jelet a kápolna vaskopogtatója mellett: egy keresztféleséget, fölötte karikával. Kialudt a fényszóró, és a jelet újból elnyelte a sötétség. Thomas, akinek a hitetlenkedésével csak a kíváncsisága vetekedett, bement a kapun. A forgalom dübörgött, lányok kiáltoztak egymásnak az utcán, és valami lopakodva neszezett a babérfánál. Hirtelen egy árny vált ki onnan, testet öltött, és megindult Thomas felé a parkolón át. Olyan nagy iramban jött, hogy Thomas még rá is kiáltott: – Nézzen a lába elé! – udvariaskodott feleslegesen, aztán megtántorodott, amikor a fehércsuklyás alak kifelé menet meglökte. Három apró részlet: keskeny arc, világos szempár meg egy festékes dobozt markoló csontos kéz. Alighanem mondott is valamit, de azt elnyomta a forgalom zaja meg a nehéz levegő – Thomas utána fordult, és még éppen látta a behatolót beleolvadni a város felé igyekvő áradatba.

– Jóságos ég – mondta az ajtóhoz lépve. Festék csorgott a deszkákon; a keresztet maga alá gyűrő kör úgy nyáladzott, akár egy nyitott száj. A bájosan lázadó ifjúság előszeretettel firkálta össze a vasúti felüljárókat, ebben az esőtől máris megfolyt, rejtélyes szimbólumban viszont nem volt semmi bájos, ez inkább illetéktelen rosszindulatot sejtetett, ami leverően hatott Thomasra. Elővette a zsebéből a noteszét, és egyesével tépte ki belőle a nyirkos levegőn gyorsan lágyuló lapokat, hogy azokkal tisztogassa le az ajtót. Aztán sarkon fordult, és a maradékot az időjárásra bízva a város felé indult.

Elmaradt mögötte a háborítatlan nyugalmú Bethesda. Elöl az újságosok meg a fűszeresek már húzták le a redőnyt éjszakára, és egy, a Liverpool Street felé tartó vonat reszkettette meg a Csóka és varjú ablakait. Egy vörös bársonykabátot viselő alak kartondobozokat terített ki a háborús emlékmű tövében, a vasárnapi újságból lett a párnája. – Estét – köszönt oda neki Thomas, amire dölyfös biccentés volt a válasz. Lejtős úton haladt tovább az Upper Bridge Road felé, amit Essexben hegyként tartottak számon, az emelkedőn végigfutó vöröstéglás sorházak egy alvó sárkány gerincoszlopát rajzolták ki. Hegynek fel, majd le, és tovább a Lower Bridge Roadon, mely a csöpögő vasúti felüljáró alatt húzódott, és nem Aldleighbe, de nem is onnan kifelé vezetett, hanem valójában sehová sem. Harmincnégy viktoriánus házat húztak fel itt a korábban a londoni vonalon dolgozó mérnökök számára, a házak egymással szemben helyezkedtek el a gépkocsik, kertek meg mindenféle táblák mögött, melyek arra biztatták a járókelőket, hogy szavazzanak a munkáspártra vagy a konzervatívokra, vagy óvakodjanak a kutyától. Egyetlen ház állt ellen csupán a modern kornak. Itt sohasem szólt modern zene, nem bömbölt a tévé, és semmi sem utalt elköteleződésre valamely politikai párt vagy közösség iránt. Itt kitartó csend honolt, és mintha áthatolhatatlan ködfüggöny mögé bújt volna a ház. Thomas Hart hazaérkezett.

Amikor Nick Carleton megpróbálta elképzelni a másik férfi életét, magányosnak képzelte őt, egy kényes ízléssel berendezett lakásban, keskeny ággyal, amit minden reggel bevet. Tévedett. Thomas most is ott élt, ahol született, s ahol (ahogy arra minden rossz érzés nélkül gondolni szokott) nagy valószínűséggel meg is hal majd; és ha egyedül élt is, nem volt magányos, mert a magány nem az egyedüllétről szól, hanem a sóvárgásról, márpedig Thomas nem volt kielégítetlen ember. Szüleinek, a Bethesdában lakozó isten egyszerű és szigorú gyermekeinek ízlése és szokásai eltűntek a tapétával meg a szőnyegekkel együtt, semmi sem maradt belőlük az egyetlen Thomason kívül. Most minden úgy volt, ahogy ő szerette. Az ablaknál álló esztergált lábú tölgyfa asztalt több évtizednyi evés és munka polírozta fényesre. Az öblös, kék karosszéket részben eltakarta egy ágytakaró, amit az anyjának már nem volt alkalma befejezni. Össze nem illő Edward korabeli, viktoriánus és art deco lámpák Thomas kedvéért mégis megfértek egymással, és világítottak a tálalóról meg a földről. A keletre néző tágas ablakfülke egyetlen óráig engedte be a reggeli napfényt, mielőtt a vasúti híd árnyékba borította a lakást; ha be volt gyújtva a kandallóba, kivirultak a sárga körömvirágok a tűz körüli csempéken. A falakat olyan elrendezésben borították be a könyvek, ami egy könyvtárosnak alighanem ínyére lett volna, annyi eltéréssel, hogy Thomas Hart a saját műveit is elhelyezte a kötetek között, ugyanis legyezgette a hiúságát a gondolat, hogy fantáziájának szüleményei a pongyolás Emma Bovaryval meg a bevásárlólistái miatt szorongó Mrs. Dallowayjel társalognak éjjelente. A képek tervszerű összevisszaságban voltak kitéve: egy Picasso kézjelével ellátott litográfia, egy, a háborgó tengert ábrázoló tetszetős olajfestmény. Érdemtelenül nagy helyet foglalt el egy kisebb fotográfia a Bethesda-kápolnáról annak megnyitásának napján: 1888, istentelen nap perzseli a gyepet, miközben szakállas férfiak ácsorognak komor ünnepélyességgel nyári kalapokat viselő asszonyok társaságában, és a kápolna falain túl, a Lowlands park megszenteletlen földjén egyetlen nő áll hajadonfőtt egy szilfa árnyékában, és éppen felemeli a tekintetét. Thomas felkapcsolta a lámpákat, és nézte egy kicsit a nőt. Gyermekkorában félt tőle, mert az árnyék megfosztotta a nőt az arcvonásoktól, ma már szinte lakótársként tekintett rá, ruhája és előrehajló nyaka egyre plasztikusabb lett az üveg mögött.

Készített magának harapnivalót: retket tett egy tálkába tengeri sóval és olívaolajjal, mellé jófajta rozskenyeret, majd úgy döntött, bűnbe esik, és élvezettel vörösbort töltött magának. Odavitt mindent az asztalhoz a levéllel meg a csillagtérképpel együtt, és azokat tanulmányozta falatozás közben. Carleton azt mondta, talán katasztrófa közeleg; és Thomas a Bethesdából kiszaladó festékes kezű csuklyás alakra gondolt. Ám az nem katasztrófa volt, csak egy furcsaság, amit az otthona rendezett nyugalmában pillanatok alatt elfelejtett – és az önmeggyőzés képességével megáldott Thomas békésen eszegette a retkét.

Későre járt: a vöröskabátos már mélyen aludt a vasárnapi újságján, a Csóka és varjúban kikérték az utolsó italokat; eltévedt vörösbegy énekelt egy utcalámpán, és ráfröccsent a bor James Bower levelére. Olcsó, zöld jegyzetfüzetek tornyosultak az asztalon egy laptopnak támasztva, amely szemtelenül modern látványt nyújtott a fényes tölgyfa meg a kiürült aranyperemű pohár mellett. Thomas sóhajtva felhajtotta a laptop fedelét, és egy író sóvár idegenkedésével nézte a vakítóan üres képernyőt. Semmit sem akart, csak írni, bármit megtett volna, csak írnia ne kelljen; ez volt élete értelme és a veszte. – Úgyis reménytelen – mondta a nőnek a fényképen. – Csak elszúrja az ember, ha ábrázolni próbálja. Mellesleg, nincs is mit mondanom. – A vörösbegy énekének hangja, vagy az is lehet, hogy a fényképen megörökített nő szólt hozzá az üvegen át, a Bethesda falai mögül: Szedd össze magad. Beléptél az ötvenegyedik életévedbe, fogytán az idő.

Lássuk csak. Télutó, cudar idő. Valahol el kell kezdeni. Szedd össze magad, Thomas Hart.

Tartalom

Első rész, 1997. A bolygók pályája

Második rész, 2008. A felületi törvény

Harmadik rész, 2017. A harmónia törvénye

Perihélium

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A szerzőről

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Vereckei Andrea

Előkészítés Szilasi Éva

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Asap – SIL Open Font License

IM Fell French Canon – SIL Open Font License

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License